HEATHER GRAHAM

Å vekke de døde

OVERSATT AV Ola B. Karlsen

– EN CAFFERTY & QUINN-KRIM –

– Til minne om mine svigerforeldre, Angelina Mero Pozzessere og

Alphonse Pozzessere, som første gang introduserte meg for Massachusetts, nydelig italiensk mat og den historiske og fenomenale byen Salem.

Og til Dee Mero Law, George Law, Doreen Law Westermark,

John Westermark, Kenneth Law, Bill, Eileen og Eddie Staples,

og «Auntie Tomato», Gail Astrella.

Takk for de veldig merkelige, morsomme og ganske utrolige turene

til Salem!

Prolog

Juni 1816

Ved bredden av Genèvesjøen i Sveits

Et lynglimt tegnet en taggete revne i det dystre, lilla mørket himmelen var gjort om til, så det var dag og natt på samme gang, eller slik virket det i alle fall.

Henry Sebastian Hubert krummet skuldrene mot det iskalde draget som la seg over kvelden. Mørket på himmelen var uendelig; regnet og kulden var som et ondt varsel. Han hadde hørt at det hadde falt snø i noen av de nordlige delstatene i USA. Her, i Genève, virket det alltid mørkt, rått og isnende kaldt, men absolutt ikke noe verre enn det hadde vært i England.

Enda en forreven strime av et lynnedslag skar en stripe over den nifse, mørke himmelen og lyste opp plenen som strakte seg ned mot innsjøen. Percy Shelley, Claire og Mary Godwin, og George, lord Byron hadde kommet. Mary kalte seg Mary Shelley på denne utflukten til kontinentet, men Shelley hadde en kone i England. Claire – vel, Claire var Claire. Han hørte latteren hennes etter hvert som de nærmet seg, hvinende og temmelig anstrengt.

Den unge kvinnen prøvde så hardt. Hun hadde vært Byrons elskerinne i London, og lot ikke til å forstå at Byron ikke var ute etter noe mer permanent. Men Byron hadde møtt Shelley via Claire, og hans beundring for Shelley var udelt og entusiastisk. Og det var bare Claire som snakket noenlunde godt fransk, og det kunne komme til nytte.

Henry var begeistret for dem alle. – Her kommer de, sa han høyt. – De geniale, de enestående.

Han hørte en underlig lyd bak seg og snudde seg. Raoul Messine, butleren som fulgte med slottet, kikket også ned mot vannet.

– Du skulle til å si noe? spurte Henry.

– Nei, monsieur. Det har jeg ikke noe med.

Henry stirret på ham. Messine var tynn som en strek; han hadde et smalt ansikt og minnet om et skjelett i svarte klær. Han hadde arbeidet for den avdøde lord Alain Guillaume og var, hadde Henry blitt forsikret om, den beste tjeneren noen kunne ønske seg. Lord Guillaume hadde selvsagt vært en hedonist, og noen sa at Raoul Messine hadde forsynt ham med enhver nytelse hans hjerte begjærte. Alain Guillaume hadde gått til en tidlig grav da han trakk sverdet mot myndighetene som var blitt sendt for å lete etter en savnet tjener. Etter det hadde Messine gravlagt herren i slottets krypt. Henry hadde leid slottet av lordens sønn, Herman, som hadde flyttet til London lenge før faren døde, og han foretrakk å bli boende der. Sønnen hadde tydeligvis tatt etter moren og hadde ingen interesse for farens abnorme utskeielser.

Messine passet sammen med de mørke veggene til slottet, svarte av mose og alder.

– Snakk, som om du hadde noe med det! insisterte Henry.

Messine trakk på skuldrene. – De depraverte, sa han. Det var noe merkelig med øynene til mannen. Han uttalte ordet depraverte som om det var en kompliment.

For Henry virket både ordvalget og tonefallet noe underlig fra en som hadde tjent under en mann som Lord Guillaume. Med mindre han hadde likt å arbeide for herren – og kanskje deltatt i hans aktiviteter? Henry visste det ikke, men han var nysgjerrig.

– De bryter ganske enkelt med konvensjonene, min gode mann. Ikke annet, sa Henry. – De er store tenkere med god fantasi!

– I høyeste grad, sir, og du er deres likemann – med penselen, svarte Messine.

Hubert var ikke så sikker på om han kunne måle seg med Shelleys genialitet på noen måte, men han var glad for at mannen hadde kommet med de interessante gjestene.

Litt senere trakk gjestene den lille robåten på land – Claire lo fortsatt. De dekket til hodet med sjal og jakker på tross av at de allerede var søkkvåte, og de løp i retning av portene til det lille, befestede slottet Henry hadde leid.

Huset Guillaume lignet ikke det minste på den vakre Villa Diodati som lord Byron hadde valgt nede ved vannet, og det minnet heller ikke det spor om det store og vakre Château de Chillon på den andre siden av innsjøen. Det ble opprinnelig bygget i den mørke middelalderen, omkring år 950, da området hadde ligget under det tysk-romerske riket, og slottet var trekkfullt og ukomfortabelt. Værelsene var små og triste, og det var bare ett sted, rommet i sydtårnet, det var nok lys til å male i. Det var et jammerlig sted, men i det minste var det ikke lenger husdyr innenfor portene. Men Guillaume bød på fire solide vegger, fire tårn og en liten borggård som førte til et midttårn med en majestetisk gildesal og flere brukbare værelser. Så lenge Henrys tjenere holdt kontinuerlig fyr på ildstedene, var det til å holde ut.

Og, det viktigste av alt, han hadde lokket George, lord Byron, hit – sammen med Percy Bysshe Shelley og hans unge kjæreste, Mary Godwin. Selskapet besto også av Marys stesøster, Claire, som temmelig sikkert hadde kommet i håp om å gjenvinne plassen som lord Byrons elskerinne, og den iøynefallende unge John Polidori, også han en slags forfatter, men ansatt av lord Byron som livlege.

Det som gjorde slottet til et utmerket valg på tross av alle sine ubekvemme sider, var inntrykket det lot ham gjøre på andre – at han var en lunefull kunstner som slo seg opp i avantgardens verden, der de mørke sidene ved menneskets natur, religion og vitenskap fengslet tidens skarpeste hoder.

Han kunne ta seg råd til stedet takket være familieformuen. Kanskje ikke noe finere sted, men slottet fikk holde.

– Henry! Claire var den første som hilste på ham, og hun løp bort til ham der han sto i porten og kastet seg i armene hans. Hun var klissvåt og brydde seg ikke det grann om at hun gjorde ham også våt.

Han ga henne den obligatoriske klemmen og tok et steg bakover. – Velkommen! ropte han muntert etter hvert som de kom løpende. – Velkommen, velkommen, kom dere under fallgitteret, kjære venner, og så spurter vi bort til huset! Jeg er så glad for at dere kunne komme!

– Tvilte du på oss, kjære venn? spurte George, og ga ham en klem, han også. Klemmen var ivrig; han var ikke sikker på om George satte ham på en prøve. Lord Byron likte skandaløs oppførsel, selv om han hadde dempet seg litt i London, for ellers ville ikke hans ord bli møtt med den respekten de hadde krav på når han ga uttrykk for sine meninger i Overhuset. Han ble ofte fordømt for poesien, boikottet av samfunnet, og likevel hadde den politiske retorikken hans innflytelse.

– Det er en fryd å se deg igjen, Henry, sa Mary. Hun smilte så søtt. Selv om hun hadde valgt bohemlivet – stukket av til kontinentet sammen med Shelley mens han var gift med en annen kvinne – var det likevel et anstrøk av sjarm og gammeldags moral ved Mary. Henry innså at han selv var forelsket i henne. – Enhver utflukt er spennende nå for tiden, fortsatte hun. – Været er så nitrist.

– Det skal være sikkert, og vi er stivfrosne, sa Percy, la armene om Mary og gliste til Henry. – Du har vel en peis, antar jeg.

– En svær peis, og ganske mye brandytoddy, lovet Henry. Messine hadde allerede sendt to andre tjenere til innsjøen for å hente gjestenes bagasje i båten.

Henry hilste på Polidari, som dannet baktroppen og bar sin egen veske selv.

– Det kan komme godt med at jeg er lege, siden vi alle kommer til å dø av forkjølelse! sa Polidari til dem.

De løp over det som hadde vært indre borggård og nå var den eneste borggården, og den førte til de enorme dørene og inn i salen. Raoul Messine sto der og holdt dørene åpne, og delte ut varme håndklær til gjestene etter hvert som de kom inn. Henry kom sist og lukket de store dørene etter seg. Mary sto allerede foran peisen, tullet inn i håndkleet og med en våt hårlokk hengende på det bleke kinnet. I det minste var peisen diger og ilden varmet godt. Men selv med peisilden og de mange lampene som var tent over hele salen, virket slottet mørkt, skyggelagt, skremmende.

– Jeg elsker denne praktfulle og falmede hyllesten til forne tider! erklærte Byron. Han tørket håret mens han så seg om. – Ah, rustninger som holder vakt, makabre malerier av husets herrer og fruer som for lengst er døde, skygger her, der, overalt. Så passende at vi skulle komme hit for å arbeide, gamle venn, for du har vel hørt hva vi skal sette i gang med?

– Spøkelseshistorier, svarte Henry.

Shelley nikket. – Vi skal skape vesener av det uhyggelige mørket i våre hjerter, ansikter så avskyelige at ikke engang en mor kan elske dem … scener så skremmende at ingen slipper unna. Mary drømte – hun skriver ned drømmen. Jeg tar gjerne den brandyen, min venn Henry. Brandy fungerer fint til å innstille hjernen på visjonene i den!

– Du må skrive en fortelling, Henry, sa Mary. Hun kjente på eggen til et av sverdene på veggen – Au! Det må jeg si, disse er stadig vekk klare for kamp!

– Ah, min kjære, dette var et befestet slott i den mørke middelalderen – fullt av tortur og smerteskrik! ertet Shelley og tok hånden hennes. – Du blør.

– Bare en dråpe, sa Mary. – Ikke noe å bry seg om.

– Blod! Ah, akkurat det dette skaberakket av en gammel rønne fortjener. Eller i hvert fall kommer vi til å si det i fortellingene! sa Byron.

– De har fått meg til å begynne å skrive på en også, sa Polidori til Henry. – Du må vel også bli forført av galskapen i denne kretsen.

Claire snurret rundt i salen foran peisen. Klærne var fortsatt fuktige og klistret seg fristende til kroppens kurver, og likevel, tenkte Henry, virket lord Byron mer misfornøyd enn fristet. Han hadde selvsagt hørt at Byron gikk til sengs med hvem som helst som var pen nok og at han ble lei av sine erobringer – mannlige og kvinnelige – like raskt som han forlystet seg med dem.

– Henry er kunstner! sa Claire. – George Byron, du maler med ord. Henry bruker pensel.

Byron gikk forbi Claire for å stille seg sammen Mary og Shelley. – Absolutt, sa han. – Henry er en ekte kunstner. Og han må delta i vår galskap, og mens vi skaper historier om normale tilstander som plutselig blir forvrengt, ute av fokus, kan han gjøre det på et lerret! Byron stanset for å kysse fingeren Mary hadde stukket frem og så henne i øynene. – Han må male med kraftige farger og mørke – slik vi gjør det med ord. Å, ja, han må male … rødt som blod!

De inviterte ham med på sitt private og likevel så privilegerte eventyr.

– Det er en utfordring jeg ville elsket! forsikret Henry de andre.

– Hva skal han male? Hva skal han male? spurte Mary.

– Han trenger bare å kaste et blikk omkring seg her i slottet, sa Shelley. – Der, over peisen! Den gamle baronen ser ut som et skjelett som er rede til å spasere rett ut av maleriet og inn i dette værelset. Og der, måten de skikkelsene holder våpnene på, som om de kunne komme til live igjen og hogge ned alle de støtte på. Ah, billedveven med helgenene som bøyer seg ned for å hjelpe de spedalske! Disse elendige og plagede stakkarene kunne bli gale av sult og rive strupen opp på de møyene som hjelper dem.

– Sverdene over peisen! ropte Claire.

– Tyllgardinene, sa Mary. – Jeg ser et spøkelse i dem.

– En skikkelse som stiger opp av sjøen eller daler ned fra himmelen? spurte Byron. – Et trevesen, med knokkelfingre som strekker seg ut etter en ung pikes hår … og legger seg om halsen hennes? Hva slags monster skal du male, Henry?

Henry smilte. – Jeg skal male svik – og sammen med det, det verste monsteret jeg kan mane frem.

– Og hva er det? spurte Polidori.

– Mennesket, svarte Henry. – Menneskesinnets dybde og mørke og moralske fordervelse. Jeg skal slippe djevelen selv inn i hjerte og sinn, og han skal veilede meg!

– Ah, ondskap. Ondskap i sinnet! deklamerte Mary. – Og sjelen som bader i blod!

Utenfor slo lynet ned igjen. Det rasende tordenskrallet fikk alles hjerte til å skjelve.

– Da, min kjære Mary, skal jeg male det med blod, lovet han. – Og med all den mørke og bunnløse fortvilelsen som har befunnet seg innenfor disse veggene. Ja, jeg skal male det med blod.

1

Huset lå bortenfor Frenchman Street, og det var ikke et herskapshus, men heller ikke forfallent. Det lå i et strøk av middelklassehjem der kvinner og menn gikk på jobb hver dag og barn gikk på skolen. Hagen var velstelt, men ikke overstriglet; malingen flasset ikke av, men den var noen år gammel. Kort sagt, etter alt å dømme var det en alminnelig familiebolig i et alminnelig familiestrøk.

Eller hadde vært det.

Helt til den morgenen en nabo oppdaget liket av kvinnen på kjøkkengulvet og ringte til politiet. De tok seg inn i huset og fant et åsted i fullstendig kaos.

Michael Quinn hadde ikke vært blant de første som ankom. Han var ikke politimann, ikke nå lenger. Han var privatetterforsker som tok imot kunder og arbeidet ikke for noen andre enn seg selv. Men, han opprettholdt et godt forhold til politiet. Det var påkrevet, og i det store og hele, gjorde det livet pokker så mye enklere.

Det brakte også med seg morgener som dette, da ekskollegaen Jake Larue tilkalte ham, og det passet bra siden han mottok konsulenthonorar for sitt arbeid for politiet … og hans personlige streben kunne av og til koste mye.

– Vet du, Quinn, sa Jake som møtte ham utenfor huset. – Jeg har sett mye fælt. Dagene etter stormen, gjengoppgjør i byen og den vanlige ondskapen alle politifolk støter på. Men jeg har aldri sett maken til dette.

Jake Larue ble satt på de verste og mest eksplosive sakene i byen … eller når noe var på grensen til det bisarre.

Jake var dyktig i jobben. Veldig dyktig hadde Quinn oppdaget for lenge siden, fordi han aldri hadde tenkt på seg selv som alfa og omega. Han tok imot den hjelpen han kunne få, uansett hvor den kom fra. Det var slik saker ble oppklart, og det var derfor han var villig til å ringe Quinn.

Jammen bra han var tilbake i byen, tenkte Quinn. Han hadde kommet et par timer tidligere. Danni visste ikke engang at han var tilbake etter ukene i Texas – han hadde planlagt å overraske henne i dag morges.

Quinn kikket på huset. – En narkohandel som har skåret seg? spurte han. Det så ikke ut som den typen hus der slikt hendte, men det var ikke så godt å si i den bransjen.

– Pokker om jeg vet, men jeg tviler på det. Få på deg hansker og skotrekk. Vi prøver å begrense det til en liten parade som går gjennom, sa Larue.

Quinn hevet øyenbrynene. Det var nesten umulig å beskytte bevismateriale fra å bli kompromittert når det var så mange mennesker involvert. Men Larue var bestemt; han hadde sperret av en sti bort til porten. I hagen var det politibetjenter som holdt unna de skuelystne som hadde begynt å samle seg. Vanen til åstedsgranskerne sto halvveis oppå fortauet og gatene var fulle av politibiler, i tillegg til rettsmedisinerens SUV. De eneste som hadde gått forbi ham hadde på seg kjeledresser som viste at de var åstedsgranskere.

– Doktor Hubert er satt på saken, sa Larue.

Quinn likte Ron Hubert; han var svært dyktig og gikk utenom regelverket når det krevdes. Han ble ikke fornærmet dersom noen foreslo noen andre prøver eller stilte spørsmål ved hans metoder eller resultater. Som han selv hadde sagt, så var han et menneske; mennesker gjør feil og kan overse noe viktig. Jobben hans var å snakke for de døde, men pokker heller, hvis de døde hvisket noe til noen andre, var det helt i orden for ham.

– Ja, vi får vel ta det første først. Entreen, sa Larue.

Det var ikke mulig å overse liket i entreen. Den store mannen lå midt på gulvet. Hubert satt på huk ved liket og snakket lavt i telefonen mens han noterte seg funnene.

– Offeret er en mann, mellom førtifem og femti år. Døden inntraff for omtrent to timer siden eller en gang mellom klokken seks eller sju i dag morges. Dødsårsaken later til å være flere knivstikk, hvorav flere i seg selv ville vist seg å være dødelige. Døden ser ut til å ha inntruffet der offeret har falt. Det er store mengder blod i umiddelbar nærhet. Han slo av telefonen, sluttet å snakke og tittet opp. – Pass dere for blodet. Teknikerne holder på med å ta bilder, men vi prøver å bevare åstedet så godt vi kan. Hei, Quinn, hyggelig å se deg her, gutten min. Så å si hvem som helst kunne være «gutten min» for Ron Hubert. Han var opprinnelig fra Minnesota og vikingblodet var tydelig. Håret begynte å bli hvitt, men der det ikke var hvitt, var det blondt. Øynene var så lyseblå at de nesten var gjennomskinnelige. Verdigheten og tilbakeholdenheten fikk ham til å virke evig ung, men Quinn visste at han var et eller annet sted midt i sekstiårene.

– Ble han knivstukket? Har dere funnet våpenet? spurte Quinn.

– Ikke noen våpen noe sted, svarte Larue. – Dette er – tror vi, men vi har ikke fått det bekreftet ennå – James A. Garcia. Slekten har bodd i området siden attenhundretallet. Han arvet huset. Han var sjåfør i et selskap som driver med spesialtransport.

– Kvinnen på kjøkkenet er kona, Andrea, tror vi. Det ser ut som om hun ble flenget opp med et sverd, sa Hubert. – Ta runden så kjapt som mulig, sa han til Larue mens han nikket dystert til Quinn. – Jeg er nødt til å få fraktet dem til likhuset.

Quinn slo følge med Larue inn på kjøkkenet. Han hadde ikke en sjanse til å anslå alderen på offeret der; det var bare kjolen og lengden på håret som tydet på at hun var en kvinne. Å anta at det kunne ha blitt brukt et sverd, var en mild beskrivelse; hun så ut som om hun var blitt kjørt gjennom en skjæremaskin. Blod dannet et tilfeldig mønster på det gamle linoleumsgulvet, og de beveget seg forsiktig for ikke å tråkke i det. – Det er flere, sa Larue til ham, – og merkeligere.

Oppe lå det enda et lik i en seng.

– Arnold Santander, Andrea Garcias far, så vidt vi vet. Skutt.

– Pistol? Kaliber?

– Noe som blåste et hull på størrelse med Kina i ham. Og det er to til.

På et annet soverom fant de det fjerde liket, slått i hjel. Quinn kunne ikke engang gjette på kjønn, alder eller noe som helst annet om levningene i sengen.

– Maggie Santander, moren til kona, sa Larue.

Det femte liket lå ved bakdøren i første etasje. Det var i relativt god stand sammenlignet med de andre.

– Dette er en tante, Garcias søster, Maria Orr. Etter hva jeg har klart å få av informasjon fra naboene, hentet Maria Orr barna til Garcia og kjørte dem til skolen sammen med sine egne. Hun var den moren som kjørte barna til skolen, og Andrea Garcia var den som hentet dem. Maria kom ofte innom på en kopp kaffe etter at hun hadde levert barna og før hun dro på jobb. Mrs Garcia var hjemmeværende husmor og passet alle barna om ettermiddagen.

Quinn satte seg på huk ved den døde og strøk kvinnens hår forsiktig bort. Han så opp på Larue. – Er hun kvalt?

– Det er Huberts foreløpige konklusjon, svarte Larue.

Quinn reiste seg. – Ingen våpen noe sted i huset? I hagen?

– Nei. Men teknikerne finkjemmer fortsatt huset. Jeg har sendt folk for å snakke med naboene og lete gjennom hver eneste avfallsdunk og container i nærheten og utenfor det. Byen er i helspenn. Jeg skal snart holde en pressekonferanse – har du noen visdomsord til meg før jeg setter alle i full panikk?

En av Larues menn, som varsomt manøvrerte seg rundt liket, hørte spørsmålet og mumlet: – Kjøp flere digre bikkjer og bevæpne deg med en Uzi?

Han ble belønnet med et av Larues iskalde blikk. – Det jeg virkelig trenger er en by full av bevæpnede og redde gærninger, sa han. – Hva slags vibber får du inn her, Quinn? Hva som helst?

– Var det noe som tydet på at de kan ha vært innblandet i narkotikahandel eller drevet med en annen form for smugling?

– Den stakkars jævelen var bud, baseballtrener, diakon i den lokale kirken. Moren bakte eplepai. Nei, ikke narkotika. Og det ser pokker ikke ut som om en av dem drepte de andre og deretter begikk selvmord.

Quinn beskrev situasjonen slik han oppfattet den. – Besteforeldrene var til sengs – i hvert sitt soveværelse, men jeg antar at de var gamle og hadde dårlig helse. Kona ryddet opp etter frokost, mens mannen så ut til å være i ferd med å forlate huset. Jeg tror tanten nettopp var kommet og hun så noe, men kom seg ikke ut av huset. Hun løp mot bakdøren, antar jeg. Man skulle jo dermed tro at det var hun som ville bli skutt i ryggen, men det ble hun ikke. Hun ble fanget inn – og kvalt. De ulike metodene tyder på at det var flere enn én drapsmann her i huset. Det merkelige er at blodpølene ser ut til å være der ofrene døde. Ingen har tråkket i noe blod, og det er ingen blodige fingeravtrykk på veggene, ikke så vidt jeg kan se. Ja, vi har blodsprut – overalt på veggene. Han ristet på hodet. – Det burde være det enkleste i hele verden å ta denne drapsmannen – eller drapsmennene. Han eller hun, de, må være fulle av blod. Bortsett fra at … det offeret som prøvde å flykte via bakgangen ble kvalt. Det er ikke noe blod på henne i det hele tatt, og man skulle tro at hvis det var den samme personen som begikk alle drapene, ville det være blod på henne også. Med mindre hun ble drept først, men det er lite sannsynlig. Det ser ut til at hun stakk av.

– Så, konklusjonen blir …

– Ut ifra alt jeg ser her, mener jeg at det er flere enn én drapsmann, sa Quinn. – Uansett burde de være nesten dekket av blod – med mindre de hadde på seg beskyttelsesdrakter av noe slag. Selv da burde det være noen bloddråper hist og her. Det ser ut til at den som gjorde dette, drepte hvert av disse menneskene der vi fant dem – og deretter forsvant i løse luften.

Larue stirret på ham, lyttet og fulgte tankebanen hans. – Du har ikke fortalt meg noe jeg ikke visste fra før, sa han.

– Jeg er verken allvitende eller tankeleser, sa Quinn.

– Nei, men …

– Folkene dine burde lete etter folk med spor av blod på seg. Det må være umulig å skape et slikt blodbad uten å få noe et eller annet sted. Og teknikerne må fortsette å finkjemme huset for noe utenom det vanlige.

– Så mye hat – og ingenting stjålet. Tyder på familie, en skuffet venn … eller en psykopat som har kommet inn fra gaten. De hevder at denne graden av voldsbruk er personlig, men det er mange eksempler på det motsatte. For å nevne et berømt et, Jack the Ripper maltrakterte det siste offeret sitt, Mary Kelly, ganske grundig, og de tror at han plukket ut ofrene sine på måfå.

– De var av en «type», minnet Quinn ham på. – Jack var ute etter prostituerte. Hva slags «type» kunne denne familien ha vært? Mitt forslag er at du finner ut alt du overhodet kan om dem. Kanskje det er noe som er stjålet.

– Det er ikke noe som ser ut til å være rotet med. Ingen skuffer sto åpne, ingen smykkeskrin var rørt.

Quinn nikket og tittet på den tidligere kollegaen. Larue var i slutten av trettiårene, høy og slank med en muskuløs kropp, mørkt, kortklippet hår og årvåkne øyne. Det var ting han ikke ville snakke om; han var dreven til å følge det han hadde lit til, og heldigvis hadde han lit til Quinn.

– Det er derfor jeg ringte deg, sa Larue. – Jeg er flink til å finne ledetråder i det jeg ser. Han dempet stemmen. – Og du, gamle venn, er flink til å finne ledetråder i det vi ikke ser. Jeg skal skaffe all den informasjon jeg kan få tak i om familien og sende den på e-post i løpet av noen timer. Hubert sa at han skulle begynne med obduksjonene straks han var tilbake på likhuset.

– Har du noe imot at jeg tar en titt inne i huset igjen? spurte Quinn. – Det er noe jeg vil se litt nærmere på.

– Hva er det?

– Som sagt er jeg forundret over at det ikke var mer blodspor rundt i huset. Men det jeg ser, fører rett tilbake til James Garcia.

– Det kunne man tro, men prøver du å fortelle meg at James Garcia slaktet hele familien – og kom tilbake til gangen for å kutte seg selv i strimler?

– Nei, det er ikke det jeg sier. Jeg er enig med deg i at det er så godt som uaktuelt. Jeg sier bare at de få blodsporene som er der, fører tilbake til ham. Og det er ingen våpen der, så … det sier meg at noen andre må ha vært i huset. De gikk opp i andre etasje først og drepte besteforeldrene, gikk ned på kjøkkenet og drepte kona, og så tok de enten tanten eller James Garcia. Men du vil også legge merke til at det ikke er noen blodspor som fører ut av dørene. Som jeg sa, den som gjorde dette må ha vært full av blod. Det virker åpenbart, men noen ville helt klart ha lagt merke til noen som er dekket av blod. Ja, dette er riktignok New Orleans, men vi er ikke midt oppe i en eller annen sinnssyk høytid der folk kler seg ut og sminker seg til å se ut som zombier. Og selv om drapsmennene hadde et laken eller noe annet beskyttende på seg, er det vanskelig å tro at de kunne slippe unna uten å etterlate spor.

– Hva om de hadde en van eller et annet kjøretøy ventende på utsiden? spurte Larue.

– Det er mulig. Men likevel … jeg ville ha ventet å finne noen dråper eller søl fra drapsmannen på vei ut. Greit at jeg ser meg litt om?

– Kjør på – behold skotrekkene på og ikke forstyrr kriminalteknikerne. Og, Quinn?

– Ja?

– Takk og pris for at du er tilbake.

Quinn spanderte et dystert smil. – Glad for at du føler det slik.

Han gikk fra Larue i gangen, der Larue ga staben instrukser, sikret åstedet og organiserte fjerningen av likene.

Til å begynne med fant ikke Quinn noe annet enn det de allerede hadde oppdaget. Han prøvde selvsagt å ikke gå i veien for åstedsgranskerne. De hadde mest å gjøre der i huset; han visste at de hadde inspisert garasjen, men konsentrerte seg om huset, så han bestemte seg for å konsentrere seg om garasjen.

Det var han glad for at han gjorde. For der kom han over noe han anså som uvanlig.

Den befant seg mellom to spann med husmaling.

Han tok den umerkede glassampullen og studerte den lenge.

Det hadde vært noe i den. Ampullen så ut som den var vasket, men …

Det var rester av noe rødt i den.

Blod? Det var så lite igjen at det ikke var mulig å se; han måtte ta den med seg og få innholdet analysert.

Han skyndte seg tilbake for å levere den til Grace Leon, Larues foretrukne leder for åstedsbefaringsgruppen når han kunne få tak i henne. Hun studerte også ampullen. – Takk. Jeg er sikker på at vi ville ha kommet over denne. Vi skulle gå gjennom garasjen etter hvert. Men … er det det jeg tror det er?

Han smilte bistert. – Vi må få innholdet analysert. Men jeg tror svaret er ja.

*

Det digitale trykket – eller giclée som det også ble kalt – var det første som trakk blikket til seg fra den andre siden av værelset på grunn av fargene og den utsøkte skjønnheten.

Blikkfanget på bildet var en mann som lente seg over en liten toseters sofa der en vakker, hvitkledd kvinne leste. Han kunne for det meste ses bakfra, bare med et hint av profilen synlig, og han holdt frem en blomst til henne. Motivet vekket til live den slags mystikk og nostalgi man kan finne i verkene til maleren John Waterhouse.

Bevegelse og liv lot til å springe ut av bildet. Det var komplekst; tilskueren fikk en følelse av å høre til i scenarioet, å være en del av et levende miljø.

Bak sofaen var det en stor grue, slik man finner dem i gildesalen i et middelalderslott. Over gruen hang det et maleri av en ridder, uten hjelm; på hver side av bildet var det svære plaketter med Guillaumes våpenskjold, med kryssede sverd under hver. Til venstre var det en massiv steintrapp opp til andre etasje og til høyre en gang som førte til en annen del av slottet, kanskje kjøkkenfløyen. Den ble bevoktet av et par rustninger fra femtenhundretallet, som skiltvakter. Og likevel føltes det som en scene med moderne – attenhundretallsmoderne, i hvert fall i forhold til det middelalderske slottet – idyll.

Like ved paret, ved et stort bord, satt en gutt på om lag tolv år og en jente som kunne være omkring åtte og spilte et parti sjakk. På gulvet satt det et mindre barn og lekte med et leketøy. Fargene var iøynefallende selv på trykket, som var en kopi av originalen. De karmosinrøde nyansene var dype og gikk igjen hele veien; slottet var mørkt og fullt av skygger, og skyggene hadde et skjær av den samme blodrøde nyansen brutt opp av lyslilla og gråtoner. Den lille jentas klær bidro med et snev av blått. Rett innenfor de enorme dørene helt til venstre i maleriet, bjeffet en sølvfarget ulvehund idet en butler åpnet døren for noen som så ut som embetsmenn av noe slag.

Betrakteren ble til å begynne med trollbundet av det fascinerende ved den galante mannen og den vakre kvinnen. Scenarioet var så romantisk og vakkert.

Ved første øyekast lot ikke maleriet til å passe til tittelen kunstneren hadde gitt det – Erindringer om gjenferd.

Men så, mens betrakteren studerte skjønnheten og roen i maleriet, ville hennes eller hans oppfatning av det endre seg. Dersom han eller hun byttet innfallsvinkel og så på maleriet fra et annet perspektiv, kom de skjulte detaljene til syne.

Kvinnen holdt en dolk bak boken. Mannen gjemte en pistol bak ryggen med den ene hånden mens han bød kvinnen en rose med den andre.

En nærmere titt avslørte at ondskapsfulle, utspekulerte øyne plirte ut fra visirene på rustningene, som begge sto på pidestaller med dragne sverd.

Sjakkbrikkene hadde ansikter, levende og skrikende.

Barnet på gulvet lekte med en giljotin. Det som hadde sett ut som roser strødd ut på gulvet var dukker og de avhogde hodene deres.

– Danni! Danni Cafferty, hvordan går det med deg? Og Wolf!

Danielle Cafferty snudde seg idet Niles Villiers, som eide galleriet Image Me This, kom mot henne. Wolf, for henne verdens mest imponerende kjæledyr, lå ved føttene hennes. Han var omtrent på størrelse med et lite godstog, men Wolf og Niles kjente hverandre, og Niles blunket ikke engang; veloppdragne kjæledyr var velkomne i galleriet hans.

Og Wolf lot seg gjerne bli klappet og stelt med. Han logret til og med litt for Niles.

– Jeg elsker denne hunden, Danni, sa Niles. – Men jeg trodde han tilhørte vennen din, Quinn? Jeg har ikke sett noe til ham på en stund

– Han er på et oppdrag i Texas, forklarte Danni. Niles så litt bedrøvet på henne. – Det var leit. Jeg liker Quinn. Bra fyr. Så han forlater deg, men du får hunden?

Danni skulle til å protestere; Quinn hadde ikke forlatt henne. Etter saken som involverte renessansebysten og kulten som nesten hadde oppstått i byen – saken som hadde ført dem sammen – var begge blitt bekymret for at de var blitt for tett knyttet til hverandre for raskt. Derfor hadde de bestemt seg for å gå litt langsommere frem.

Quinn hadde reist til Texas for en måned siden for å hjelpe til der. Han hadde gjort det før når han ble spurt av venner i politiet – eller venners venner – andre steder. Som regel var han bare borte et par dager, men denne gangen virket det som en evighet. Men han hadde bestemt seg for aldri å dra fra henne uten Wolf. Det fantes ikke tvil; den hunden ville ofret livet for henne.

– Han er i hvert fall en praktfull hund! sa Niles.

– Det skal være sikkert og visst.

Så ga Niles henne en god klem som hun tok imot med glede. Niles var ikke bare en venn, men han hadde vært så grei og sjenerøs at han lot henne stille ut kunsten sin på galleriet i Royal Street. Image Me This lå bare halvannet kvartal unna hennes forretning med antikviteter og kuriosa, Cheshire Cat. – Takk for at du kom innom, sa han.

– Du kjenner meg, Niles. Er det snakk om en vernissasje, så er jeg på pletten med en gang.

En servitør gikk forbi, og Niles grep to champagneglass og ga henne et. – Jeg ville spesielt at du skulle komme på åpningen. Du bringer med deg en aura av det vakre og elegante, det moderne og sofistikerte.

Danni smilte. – Niles, da, du kunne jo sagt at du ville at jeg skulle være sofistikert. Da hadde jeg tatt på meg noe annet enn jeans.

Niles viftet med hånden. Han var selv ekstremt kjekk i den dressen, med de nøttebrune øynene og den solbrune huden. Han var høy og slank og på alle måter den perfekte vert. – Kjære deg, om du så hadde vært kledd i en søppelsekk, hadde du vært omgitt med en aura av klasse og mystikk, og det skader ikke at du har en ulv for dine føtter. Folk ser på maleriene, men de ser på deg også. Og hvis du handler her vil de tenke at dette er stedet å kjøpe kunst.

– Hm. Tusen takk. Men det meste av æren er det vel Wolf som skal ha, sa Danni. Hun la en hånd på Wolfs hode. Det hendte at folk gikk langt utenom henne fordi de var redde for hunden. Men han var så veldressert at de som regel spurte om å få klappe ham. Wolf var, når han ikke forsvarte familien, en virkelig kjærlig hund. Selv om han var delvis ulv, som navnet tilsa.

Niles tok et skritt nærmere henne og tok en slurk av champagnen. – Jeg har noen flotte originale oljemalerier med i denne utstillingen, og jeg vil jo selvsagt gjerne selge dem. Men et galleri i Paris fikk nylig tillatelse til å trykke giclée-kopier av Erindringer om gjenferd. De er fenomenale, selvfølgelig rett fra originalen. Giclée gjør det mulig for folk å skaffe seg kunst uten å måtte rane en bank eller å være millionærer fra før, og kvaliteten er faktisk så god at det nesten ikke er mulig å skille kopiene fra originalen.

Danni smilte. – Det er vel ikke helt sant. Ja, de er gode og så nøyaktige som mulig, men trykk kan uansett aldri tåle sammenligning med de ekte maleriene

– Greit, kanskje ikke, men … de tar seg flott ut på en vegg.

– Og du kan selge mange kopier og tjene penger og klare deg, og jeg støtter det fullt ut, forsikret Danni. – Så lenge kunstneren ikke blir snytt.

– Danni!

– Å, beklager, Niles. Jeg mente det ikke sånn.

Han smilte tilbake til henne. – Når kan vi sette opp en ny utstilling med maleriene dine? Han grøsset. – Nå som du har fått lagt den grusomme episoden med kulten bak deg.

Danni hadde faktisk arbeidet en del de siste ukene. Arbeidet med bildene – og livet. Det var knapt et år siden hun hadde oppdaget at faren hennes hadde ført en hemmelig eksistens før han døde – og at hun ikke bare hadde arvet alt hans jordiske gods, men også noen av hans overnaturlige ting.

Niles mente naturligvis saken som hadde handlet om bysten av Pietro Miro. Hun hadde ikke visst noe om ekte ondskap før hun var blitt blandet inn i den situasjonen, og nå visste hun for mye. Faren hadde ikke bare vært en samler av uvurderlige og sjeldne ting; han hadde også vært en slags kriger som reddet andre fra onde krefter. Det ga henne til tider følelsen av å drømme om en sprø tegneserieroman som hun samtidig hadde en rolle i. Før den merkelige saken året før, ville hun aldri ha trodd at ondskapen – eller andres onde hensikter – kunne befinne seg i et kunstverk som Pietro Miros marmorbyste.

– Unnskyld, sa Niles hastig. – Jeg skulle kanskje ikke spurt. Det er ikke så lenge siden den gufne episoden med kulten. Og det viste seg at mange som står deg nær var innblandet.

– Det går bra. Det er over nå. Billie, Bo Ray og jeg trives i butikken, sa Danni til ham. – Og jeg setter alltid pris på din interesse og støtte, Niles.

– Nå. Her har jeg altså alle disse fenomenale verkene – herlige gatescener, malerier av musikere som er så gode at man praktisk talt kan høre dem, mektige Mississippi, Jackson Square, gravlundene og det franske kvarteret, og du går rett bort til Erindringer om gjenferd. Han hevet øyenbrynene. – Men tilbake til ditt arbeid. La meg få minne deg på at vi ikke har sett noe på over et år.

– Jeg har jobbet. Det er ikke noe som er ferdig ennå, sa Danni.

– Si fra når du har noe ferdig, da. Du er dyktig, la han til. – Det er Mason også. Han har bare ikke fått den sjansen han trenger. Men hans tid kommer … I mellomtiden kan vi beundre giclée-trykket. Det er nydelig. På avstand. Og alle blir trukket til det. Hubert var en talentfull kunstner, og dette maleriet er annerledes, selv til ham å være. Han var fascinert av de mørke sidene i livet, men det var sjelden han malte noe som pirret blikket med en så utsøkt skjønnhet – bare for å blotte en slik ondskap i, eh, detaljene?

Danni nikket. – Hans Gråtende engel i skumringstimen er ganske mørkt og trist, skulle jeg tro, men veldig vakkert.

– Du vet noe om kunstneren, ikke sant?

– Husker du ikke at jeg tok kunsthistorie som hovedfag? Jeg vet ikke så veldig mye, og han malte ikke så mange bilder siden han var så ung da han døde. Men han er ansett som en relativt lite betydningsfull kunstner. Nå for tiden blir han knapt nevnt.

– Det stemte inntil ganske nylig, sa Niles. – Selvsagt fordi hans mest kjente maleri, Erindringer om gjenferd, var borte i årevis og først ble funnet igjen for noen måneder siden – og solgt på auksjon. Det er selvsagt en historie om det, men når det gjelder Hubert, vel … han døde i ung alder som du sa. Vi kunne ha hatt så mange flere fine malerier dersom han hadde fått leve lenger. Perspektivbruken hans var noe helt for seg selv. Det var ikke mange kunstnere som kunne skape så mange ulike nivåer, bilder i bilder, på en så effektiv måte.

– Hvis jeg husker rett, var originalen olje på lerret og ble malt i Sveits sommeren 1816. Det var det året man kaller «året uten sommer», sa Danni.

– Det kan se ut som om det oppsto en naturlig klimaendring som ble forverret av et utbrudd fra vulkanen Tambora i Nederlandsk Ostindia, forklarte Niles. – Jeg ble interessert i dette på grunn av Erindringer om gjenferd, så jeg har lest om det. Uansett brøt vulkanen ut i 1815, men asken endret været og atmosfæren over hele Europa, selv et år etter. Det snødde i juni! I USA også, sa han. – Uansett, uværet ga mange elendige dager, men brakte også med seg dette vidunderlige, skremmende kunstverket.

– Ikke glem at Mary Shelleys Frankenstein også hadde sitt utspring i den sommeren.

– Ja, ja, selvfølgelig! Inspirert av at forskere over hele verden eksperimenterte med elektrisitet. Mary kjente noen av de skarpeste vitenskapelige hodene på den tiden. Det er en genial bok, sa han i et ærbødig tonefall. – En bok som tar for seg hva livet er og hva det ikke er … akkurat som dette maleriet tar for seg maskene vi bærer mens vi skjuler det vi egentlig tenker. De fleste kritikere er enige om at dette var Henry Sebastian Huberts beste maleri. Trist, trist, trist!

– Han døde for egen hånd, sa Danni lavt.

Niles ristet benektende på hodet. – Det var det de idiotiske myndighetene sa den gangen! Han ble på tragisk vis funnet i tårnet der han malte, sittende foran mesterverket sitt. De påsto at det var gift. Hva visste vel de? spurte Niles.

Danni lo. – Trolig mye mer enn vi aner. Husk at anatomi var det helt store den gang. Lik ble stjålet for å bli dissekert … Burke og Hare gravde opp lik for å selge dem, og så drepte de folk for å selge likene. De …

– Det var ikke før senere, avbrøt Niles henne.

– Ja, men de var ikke de første, sa Danni. – Forskjellige land hadde ulike lover når det gjaldt å skaffe lik til medisinsk bruk og lære om anatomi og så videre. Poenget er at tidlig på attenhundretallet hadde leger og forskere dissekert kadavre i århundrer. Legene var ute av stand til å kurere de aller fleste sykdommer, men de lærte seg masse om anatomi. Men, du har likevel et poeng – han kan ha blitt forgiftet, og de kan ha oversett det. Men siden Hubert var alene da han døde, med fingrene rundt vinglasset med gift, er jeg sikker på at de hadde rett i at han begikk selvmord. Den stakkars mannen kunne ikke bare gå til en lege og få resept på antidepressiva. Ja, det var en tragedie. Historien er dessverre full av slike tragedier. Shelley druknet i en innsjø, og Byron var bare i trettiårene da han døde. Mary Shelley mistet tre av sine fire barn i veldig ung alder – det var virkelig tragisk.

Niles virket ikke helt overbevist om at det fantes noe som var mer tragisk enn dødsfallet til en kunstner.

– Så, har noen nylig gitt tillatelse til giclée-trykk av maleriet? spurte hun Niles.

– Som sagt, maleriet forsvant like etter at Hubert døde, dukket opp igjen på et lager i England og endte deretter opp på et museum i Frankrike. Det forsvant nok en gang under andre verdenskrig.

– Det er det noe kjent ved. Ble det ikke stjålet av tyskerne?

– Nettopp! sa Niles ivrig. – Det ser ut til at en gammel tysk krigsforbryter døde i Brasil i fjor, og maleriet ble funnet i et hvelv. Den brasilianske regjeringen returnerte det til det franske museet, men museet er i økonomiske vansker og la det ut på auksjon. Ingen vet foreløpig hvem som kjøpte originalen. Disse tingene kan være så hysj-hysj og kjøpt inn via firmanavn og alt det der. Men den nye eieren ga et galleri tillatelse til å lage en reproduksjon, og ut ifra den reproduksjonen fikk de lov til å lage opptrykk i et begrenset opplag på to tusen trykk. Og … Han dempet stemmen som om han snakket med en medsammensvoren. – Det verserer et rykte om at kjøperen var herfra – fra New Orleans! Jeg hadde kjempeflaks. Jeg sikret meg hundre av dem til galleriet. Jeg har solgt sekstiseks av dem allerede.

Danni betraktet kopien av maleriet igjen. Det var like interessant, like rikholdig og komplekst som menneske/monster-historien om Frankensteins monster.

– Skal jeg reservere et eksemplar til deg? spurte Niles.

Danni var ikke sikker. På den ene siden var giclée-trykket av maleriet nydelig. Men også gruelig dystert og lot til å innebære en advarsel om menneskesinnet. Kunne en mann smile og tilby en rose samtidig som han tenkte på mord? Var barn som lekte uskyldig allerede på vei til ondskap og en ufølsom forakt for livet?

En kvinne med en overdådig fjærprydet hatt kom svinsende inn og fanget Niles’ oppmerksomhet; han unnskyldte seg for Danni og blunket til henne. – Jeg holder av et bilde for deg! lovet han.

– Flott. Herlig. Jeg kan ha det sammen med likkisten og giljotinen og de krympede hodene i pappas samling, mumlet hun for seg selv.

– Hei, Danni.

Idet hun snudde seg for å gå, kolliderte hun nesten med Mason Bradley, Niles’ av og til selger og av og til kunstner. Masons spesialitet var restaurering, og han var svært dyktig. I likhet med de fleste kunstnere jobbet han med å finne sin egen stil ved å studere de gamle mesterne og innimellom kopiere dem. Han var trettiåtte år, høy, blond og kjekk, og var i ferd med å skape seg et navn i det franske kvarteret ved å male motiver fra kirkegårder. Han hadde en spesiell stil, realistisk og likevel lett overdrevet, noe som gjorde maleriene hans både gripende og skremmende.

– Hei, Mason, hvordan går det? spurte hun.

– Fint, takk. Hva med deg? Får du gjort noe? Jeg vet at det har vært ugreit for deg etter at faren din døde.

– Jeg har det bra.

– Jeg ser at du fikk hunden – Wolf, ikke sant? Mason smilte til hunden, men gjorde ikke mine til å klappe ham. Hun lurte på om han var redd for Wolf eller bare ikke spesielt begeistret for hunder.

– Ja, Wolf.

– Vel, da fikk du jo noe ut av forholdet da Quinn dro. Hvis du trenger noen å snakke med, gå ut og ta en kopp kaffe eller en drink – en skulder å gråte på – bare si fra, sa han vennlig til henne.

Hun bøyde hodet og kunne ikke la være å smile. – Jeg har ikke noe behov for å gråte. Helt sant. Quinn og jeg … Han er i Texas.

– Det er jeg glad for å høre. Du fortjener en som er … altså, en som er litt mer … stabil.

– Jeg har det helt fint, Mason.

– Du nyter kunsten til Hubert, ser jeg.

– Det finnes ikke … noe lignende, gjør det vel?

Mason så på giclée-trykket og nikket. – Det fortelles at det var da Hubert ble med i «spøkelseskonkurransen» som pågikk den sommeren som ikke var en sommer, at lord Byron utfordret ham til å male noe som var like skremmende som det de kunne skrive. Og det klarte han pokker så bra.

– Enig. Å, forresten! Jeg ser stadig flere av kirkegårdsbildene dine rundt omkring! Du gjør det jo skarpt. Maleriene er fantastiske, og det fryder meg at trykkene ser ut til å være overalt.

– Ja, men selve maleriene får jeg ikke alltid solgt. Folk er ikke nødvendigvis villige til å betale for en original. Så jeg er fortsatt en fattig kunstner, og du vet jo hvordan det er, sa Mason. – Men jeg er i det minste ikke en sultende kunstner. Han tok det tomme champagneglasset fra henne. – Jeg får vel gjøre jobben min. Jeg vet at vi holder av et av Huberts trykk til deg. Forresten, sa han til henne og dempet stemmen som om han delte en hemmelighet. – Det går et rykte om at kunstsamleren som kjøpte maleriet er her, akkurat her i New Orleans!

– Niles nevnte det.

– Det er et enestående kunstverk, sa Mason full av ærefrykt. – Uansett, kjære venn, husk at Niles og jeg er glade i deg. Og ikke glem at jeg stiller opp når som helst hvis du trenger meg!

– Tusen takk for det. Danni smilte idet Mason gikk for å hjelpe en kunde, og snudde seg tilbake mot giclée-trykket.

Det var overraskende vanskelig å rive seg løs fra Erindringer om gjenferd. Men omsider klarte hun det. Billie McDougall, hennes Ichabod Crane-kopi og altmuligmann, hadde vært alene i butikken. Bo Ray Tomkins, kontorassistenten, hadde ikke arbeidet lenge sammen med dem, og jobbet for det meste med bokføring og logistikk, selv om han også hjalp kundene når det trengtes. Billie hadde ikke noe imot å stå alene ved disken, men hun hadde vært borte i noen timer nå.

Danni vinket til Mason, som vinket tilbake, og steg ut i Royal Street med Wolf i hælene. Solen skinte ned på elegante balkonger, og på noen av dem hang det fortsatt karnevalsdrakter eller bannere og sløyfer og skilt etter Mardi Gras. På noen av dem var det stoler og slyngplanter som lot til å klatre nedover veggene og som bidro til den falmede elegansen som var en så viktig del av det franske kvarteret.

Men akkurat idet hun begynte på veien tilbake til sin egen butikk, begynte Wolf å bjeffe vilt og trekke i båndet. Han var veldig godt dressert, men så opphisset at hun var redd for at han kom til å slepe henne tvers over gaten.

– Wolf!

Så la hun merke til at det sto en skikkelse der og holdt øye med henne.

Han var antrukket i en lett og ledig frakk som var perfekt i det milde vårværet og satt fint på den lange kroppen. Han hadde på seg solbriller og kaps som skjulte det blonde håret og de nøttebrune øynene. Men han smilte langsomt, og hun ville ha kjent igjen det smilet hvor som helst … akkurat som hun kjente ham.

Hjertet hennes begynte å slå fortere, og hun merket hvordan hun ble fylt av glede.

Hun var overlykkelig over å se ham igjen.

Og likevel …

Fremtoningen hans fikk henne til skjelve. Var han tilbake fordi han bodde her, eller fordi han ville treffe henne?

Eller var det i ferd med å skje noe?

Quinn.

Quinn hadde kommet tilbake.