Rosende omtale av Sharon Salas romaner

«Levende, engasjerende …

Dette er en thriller du ikke vil klare å legge fra deg.»

– Library Journal om Når ingen ser

«Salas karakterer er levende og engasjerende.»

– Publishers Weekly om Dødelig hevn

«Sharon Sala skriver ikke bare førsteklasses kjærlighetsromaner, hun er også en inspirasjon for alle som ønsker å realisere drømmene sine.»

– John St. Augustine, programleder, Power!Talk Radio WDBC-AM, Michigan

«Sala er en erfaren forfatter med mange kjærlighetsromaner bak seg.

Med denne thrilleren lever hun opp til sitt gode rykte.»

– Publishers Weekly om Stjålne år

«Velskrevet og tempofylt.»

– Publishers Weekly om Tatovert djevel

SHARON SALA

Rovdyret

OVERSATT AV Jarle Tollefsrud

EN REBEL RIDGE-KRIM

Soldater blir opplært til å kjempe, til å slåss til døden for landet sitt og for medsoldatene sine. De lærer å være tøffe og å adlyde ordre uten å stille spørsmål. De aksepterer at de kanskje aldri vil komme tilbake igjen når de drar ut i krigen, men de er villige til å ofre seg for å beskytte landet sitt.

De blir opplært til å dø, men ingen har fortalt dem hva de skal gjøre når de kommer hjem med sår på både kropp og sjel. Når de kommer hjem, har de blitt forandret for alltid av det de har sett og gjort i krigens navn. De eneste andre der hjemme som virkelig kan forstå hvordan de har det, ligger enten på kirkegården eller har blitt kremert og spredd for alle vinder.

Jeg dedikerer denne boken til vår stolte nasjons sårede soldater, de som har kommet hjem fra krigen bare for å fortsette å utkjempe den hver natt i drømme.

Jeg kjenner ikke navnene deres, men jeg gråter for dere.

For meg er dere helter.

1

Rebel Ridge, Kentucky

April

Skarpskytter klokken tre. Dukk! Dukk!

Veggen ble gjennomhullet av kuler. Noen skrek. En annen ba om at Gud måtte la ham få dø.

Quinn ålte seg fremover mot en åpning for å forsøke å få skytteren i sikte. Så eksploderte verden rundt ham.

I det ene øyeblikket var Quinn tilbake i Afghanistan og så nok en gang menig Wootens hode eksplodere. I det neste øyeblikket var han våken igjen. Han satte seg opp i sengen. Hjertet hamret, og kroppen var klissvåt av svette.

Quinn skjøv teppet til side og vaklet bort til vinduet som hadde utsikt mot gressletten. Det var mindre enn en time til solen sto opp. Himmelen viste allerede tegn til at en ny dag var på vei.

Hvorfor tok dette aldri slutt? Hvorfor klarte han ikke å legge det bak seg? Han la pannen mot vinduet og lukket øynene mens han forsøkte å jage marerittet ned i avgrunnen igjen. Ville de redselsfulle minnene noen gang blekne? Ville han noen gang innse at han var hjemme i Kentucky igjen?

Posttraumatisk stress. Denne lille suveniren som han hadde tatt med seg hjem fra krigen, hadde en stygg tendens til å dukke opp på de mest upassende tidspunkt. Sandloppene hadde det vært mulig å kvitte seg med ved hjelp av eteriske oljer, men mot dette fantes det ingen botemidler, ingen magiske triks kunne få det til å forsvinne. Det var som en utømmelig kilde som fortsatte å flomme over, natt etter natt, og også i fullt dagslys, når han minst ventet det. Et ord, en lyd eller bare en lukt kunne være nok til å vekke minnene til live. Det var som ha en djevel sittende på ryggen. En djevel han aldri ble kvitt.

Siden det var for tidlig å gå på jobb og for sent til å legge seg igjen, tok han en rask tur innom badet før han dro på seg en joggebukse og klatret ned fra loftet.

Med unntak av fottrinnene hans mot tregulvet var det helt stille i hytta. Han slo på lyset og gikk bort til kjøkkenkroken for å lage dagens første kaffekrus. Etterpå tok han kaffen med seg ut på verandaen og satte seg ned for å vente på soloppgangen.

Da han kom ut, forstyrret han åpenbart en ugle som satt på taket. Den lettet og forsvant inn blant trærne.

Tåken lå tett langs bakken. Quinn fikk et glimt av noe som rørte på seg et stykke unna. Etter en liten stund dukket en stor bukk med et massivt gevir opp fra tåken. Han var skogens konge, og geviret var kronen hans. Bukken stoppet opp, som om den merket at den ikke lenger var alene.

Quinn sto helt stille, men han visste at bukken kjente lukten av ham, eller i hvert fall lukten av kaffen. Det var likevel ikke nok til å skremme den vekk. Etter en liten stund beveget bukken seg majestetisk videre og forsvant inn i skogen. Synet bidro til å gjøre starten på dagen litt bedre etter det stygge marerittet.

Quinn satte seg på det øverste trappetrinnet og ventet på at kaffen skulle kjølne. Dette hadde tidligere vært hjemmet til besteforeldrene hans, men huset som sto her nå, var nytt. Quinn hadde bygget det med familiens hjelp etter at det gamle huset ble sprengt i luften under en skuddveksling med noen leiemordere fra LA. De hadde kommet hit for å uskadeliggjøre et vitne som holdt seg skjult her oppe i fjellet. De ville hindre henne i å vitne mot oppdragsgiveren deres. Dette vitnet var ikke bare en fjern slektning av Quinn, hun var også broren Ryals ungdomskjæreste som hadde vært borte fra Rebel Ridge i mange år.

Skurkene hadde tapt kampen.

Ryal, Beth og Sarah, den lille datteren deres, levde nå lykkelig sammen.

Quinn kjempet fremdeles for å slippe unna krigen.

En liten stund senere dukket en prærieulv opp i skogkanten. Den løftet litt på hodet før den stakk halen mellom beina og forsvant igjen.

– Ja, jeg vet at jeg forstyrrer roen så tidlig om morgenen, men jeg er ganske urolig selv også, sa Quinn og tok en liten slurk av kaffen. Den hadde blitt kald nok til at han kunne drikke den.

Han ble sittende og vente på soloppgangen mens han betraktet nattens dyr som gikk til ro, mens andre begynte å dukke opp.

Quinn jobbet som skogvokter for Daniel Boone National Forest Service. Det området han hadde ansvar for, lå langt utenfor allfarvei og var øde og ubebodd, med unntak av dyrene. Det passet ham bra. Jo færre mennesker han måtte forholde seg til, jo bedre.

Omsider dukket solen opp, og Quinn begynte å gjøre seg klar til å starte arbeidsdagen.

Noen timer senere hadde han kommet seg over til den andre siden av Rebel Ridge og var på vei oppover Greenlee-passet. Han lette etter Robert Lane og Wayne Hall, to turgåere som skulle ha kommet ut fra nasjonalparken for over et døgn siden. Quinn regnet ikke med at det var noe i veien, men det kunne være livsfarlig om man ble utsatt for en ulykke her ute i dette ville landskapet. Hvis det hadde tilstøtt turgåerne noe, ville de ikke være i stand til å skaffe hjelp på egen hånd. Quinn hadde med seg mat og førstehjelpsutstyr og hadde hele tiden kontakt med skogvokterkontoret via samband. Sist noen hadde hørt fra de to turgåerne, hadde de vært rett ovenfor Greenlee-passet. Siden han ikke hadde møtt dem på veien opp, burde det være rimelig å anta at de fremdeles befant seg foran ham. Med mindre de hadde gjort noe dumt, som for eksempel å forlate stien og gå seg vill. I så fall ville de måtte lete etter dem fra luften, til hest og ved hjelp av hunder. I løpet av de atten månedene Quinn hadde hatt denne jobben, hadde de bare måttet gjennomføre ett slikt søk. Det hadde heldigvis endt bra. Quinn håpet at det samme ville bli tilfellet denne gangen.

Han hadde gått i nesten tre timer da han stoppet på en liten knaus for å ta et overblikk ved hjelp av kikkerten. Han så imidlertid ikke noe usedvanlig. Ikke noe flagg som signalisere at noen hadde problemer. Det var ingenting å se. Han pakket ned kikkerten igjen, tok en slurk vann og fortsatte videre oppover.

Han hadde gått mindre enn hundre meter da han fant de første blodsporene. Hvis det ikke hadde vært for alle maurene som pilte rundt blodet, kunne han lett ha oversett det. Etter det første sporet gikk det imidlertid ikke lenge før han fant flere. Han var ikke i stand til å se om det var blod fra dyr eller menneske, men det var uansett ikke noe godt tegn. Han hadde ikke lyst til å støte på et såret dyr. Likevel måtte han fortsette å følge sporene videre oppover, i tilfelle blodet stammet fra turgåerne.

Det gikk ikke lang tid før han fant ut hvor blodet kom fra. Etter omtrent hundre meter til kjente han lukten av noe dødt. Da han hadde gått noen få meter til, fant han den første turgåeren. I det minste deler av ham. Han manglet en arm og en fot, i tillegg til mesteparten av innvollene.

Synet sendte Quinn mentalt tilbake til Afghanistan så raskt at han nesten mistet fatningen. Han grep etter identitetsbrikken som han fremdeles bar rundt halsen, og holdt fast i den som om det sto om livet. Metallet skar seg inn i håndflaten hans, og det var smerten det forårsaket som fikk ham til å gjenvinne fatningen.

Han begynte å se seg rundt for å forsøke å finne ut hva som hadde skjedd. Et lite stykke ovenfor liket lå det en ryggsekk. Den så ut til å ha blitt revet i filler av noe med skarpe klør og tenner. Det fantes svartbjørn i parken. Dette så ikke bra ut.

Da han fant noen kloremerker på en trestamme der bjørnen hadde markert territoriet sitt, ble han stående og stirre på dem. Merkene befant seg omtrent tre meter opp på stammen. Dette var en pokker så stor bjørn.

Quinn plukket raskt opp sambandet. – Walker, kaller opp hovedkvarteret.

– Vær så god, Walker.

– Jeg har funnet en av turgåerne. Død. Ser ut som et bjørneangrep. Jeg har funnet kloremerker på en trestamme i omtrent tre meters høyde. Han ga sentralbordet GPS-koordinatene til stedet der liket lå. – Det er blodspor som fører nedover fjellet igjen. Jeg går tilbake for å se hvor de ender. Vi mangler fremdeles en turgåer. Det er rimelig å anta at blodet stammer fra ham.

– Det er mottatt, Walker. Vær forsiktig. Over og ut.

Quinn hektet geværet av skulderen, løsnet sikringen og begynte å gå nedover stien igjen.

Nå visste han hva han jaktet på, og alle sansene hans var skjerpet. Det var helt stille i skogen, som om den holdt pusten. Han stoppet og lyttet. Selv luften var helt stille. Blodsporene fortsatte inn mellom trærne. Han holdt blikket festet på bakken, samtidig som han spisset ørene for å fange opp alle lydene rundt seg.

Noen meter lenger inn i skogen hørte han plutselig en grein som brakk. Han krøket seg raskt sammen og rettet geværet mot det stedet lyden hadde kommet fra. Noen sekunder senere dukket en vaskebjørn frem fra en busk og forsvant like raskt innunder en annen busk igjen.

Helvete. Quinn slapp pusten langsomt og beveget seg videre.

Skogbunnen var myk og dekket av løv og barnåler. Det var ikke en overflate som det ble satt igjen spor i. Først da han kom frem til en liten flekk uten løv, fant han det første sporet. Det stammer fra et menneske. Nå som han visste at det var en mann han var på sporet av, ikke en bjørn, begynte han å rope. Siden han ikke visste hvem den døde mannen var, ropte han begge navnene.

-Hallo! Hallo! Robert? Wayne? Hvor er dere?

Han fortsatte å rope mens han fulgte blodsporene videre innover. Innimellom så han også fotspor og knekte greiner. Han hadde gått i drøyt tjue minutter da han hørte en lav lyd. Han stoppet og lyttet. Så ropte han igjen.

– Hallo! Robert? Wayne?

Så hørte han lyden igjen. Det var et svakt rop om hjelp. Hjertet hans gjorde et hopp. – Fortsett å rope! Jeg kommer!

Quinn løp i retning lyden. Han måtte bane seg vei gjennom det tette buskaset. Så måtte han plutselig bråstoppe for ikke å tråkke på mannen.

Han lå på siden, dekket av jord, blader og store mengder størknet blod. Det ene beinet hadde kloremerker hele veien fra leggen og opp til låret. Det krydde av maur rundt sårene. Da mannen snudde seg over på ryggen og fikk øye på Quinn, begynte han å gråte.

– Takk, Gud. Takk, Gud.

– Er du Robert eller Wayne? spurte Quinn.

– Jeg er Robert Lane. Wayne er … Wayne er …

Quinn la en hånd på skulderen hans. – Jeg fant ham. Du må forsøke å slappe av. Jeg heter Quinn Walker og er skogvokter her. Hjelpen er allerede på vei. Bare vent et øyeblikk. Jeg må fortelle dem at jeg har funnet deg. Quinn fant frem sambandet. – Sentralen, dette er Walker, over.

– Fortsett, Walker.

– Jeg har funnet den andre, i live. Jeg sender deg koordinatene. Send noen hit så snart som overhodet mulig.

– Det er mottatt, Walker. Hjelpen er på vei.

Quinn tok et grundig overblikk over området, før han la fra seg ryggsekken og satte seg på knærne ved siden av Robert. Han fant frem en flaske og helte vann inn mellom de tørre og sprukne leppene hans. Robert grep ivrig etter flasken. Han ville åpenbart ha alt med en gang.

– Forsiktig, sa Quinn. – Ta bare litt om gangen, slik at du ikke brekker deg.

Han helte vann på en klut og tørket vekk litt av det størknede blodet rundt Roberts ene øye. Robert stønnet.

– Beklager. Quinn helte vann utover Roberts bein for å vaske vekk maurene. – Fulgte bjørnen etter deg?

– Jeg vet ikke.

– Hva skjedde? Hvorfor angrep den?

Robert jamret seg og begynte å gråte igjen.

– Jeg vet ikke. Den kom gående mot oss på stien. I det samme den fikk øye på oss, bykset den fremover. Vi hadde ikke kjangs til å gjøre noe. Den langet ut mot meg først. Jeg gikk i bakken. Wayne plukket opp en grein og begynte å rope og skrike for å få bjørnens oppmerksomhet.

Robert stoppet og hulket. Så knakk han sammen i gråt.

Quinn lot ham gråte. Han visste hvordan det var å se en venn dø. Han ga Robert en slurk til av vannet. Til slutt klarte han å fullføre historien.

– Wayne reddet livet mitt. Bjørnen flerret opp magen hans med én eneste rask bevegelse. Jeg hørte at han skrek. Robert grøsset. – Han skrek og skrek, og så var det plutselig over. Wayne var …, du vet, og bjørnen kastet seg over ham som om den var helt utsultet. Jeg kom meg opp og løp. Jeg løp. Jeg løp min vei som en feiging og lot ham ligge igjen.

– Nei. Han var allerede død. Skulle du ha latt ham ofre seg til ingen nytte? Han gjorde det han gjorde for å redde livet ditt. Det ville bare ha vært dumt av deg om du ikke hadde forsøkt å flykte. Skjønner du det? Robert, nikket, men begynte å gråte igjen. – Hvor gammel er du, Robert?

– Tjue. Wayne var tjueto. Vi har vært bestevenner siden jeg gikk i sjette klasse. Åh, herregud. Moren og faren hans kommer til å bli helt knust.

Quinn la hånden på armen hans. – Døden er alltid vanskelig å akseptere, men den kommer til oss alle før eller senere. Du må bare gjøre deg sterk.

Robert stønnet. – Jeg tror at jeg kommer til å besvime. Ikke gå …

– Jeg skal ikke gå fra deg. Det lover jeg deg.

Roberts øyne rullet bakover. Quinn kjente på pulsen hans. Den var altfor høy. Det så ut til at sårene hadde blitt infisert. Gutten var heldig hvis han fikk beholde beinet.

Quinn reiste seg. Han hadde et fast grep om geværet. Dette var ikke første gang han våket over en såret mann.

Han kontaktet sentralen igjen. – Det er Walker. Hører du meg?

– Vær så god, Walker.

– Basert på det turgåeren fortalte, tror jeg at vi har å gjøre med en aggressiv bjørn. Den er enten syk eller skadet. Det kan tenkes at dere bør sende ut noen for å spore den opp før den angriper noen andre.

– Det er mottatt, Walker. Jeg skal bringe det videre.

– Walker ut, sa Quinn og la ned sambandet igjen.

Han hadde våket over den sårede i nesten en time da han hørte et helikopter nærme seg. Etter ytterligere venting hørte han at noen var på vei oppover stien. Han var skjult av trærne, men de hadde koordinatene hans. De ville finne ham. Da han hørte stemmer, ropte han til dem.

Da redningsmannskapene var på plass, vurderte de raskt tilstanden til den skadde turgåeren. De satte intravenøst på ham og desinfiserte sårene for å få vekk de siste maurene. Til slutt fikk de ham opp på en båre og spente ham fast. Det var åtte av dem, og de ville bytte på å bære ham ned til lysningen der helikopteret ventet.

En annen gruppe hentet levningene av den andre turgåeren. Det ville bli mørkt innen Quinn kom seg hjem.

*

Quinn parkerte bilen utenfor hytta. Solen hadde gått ned, så det begynte allerede å bli kjølig. Han tok av seg støvlene ute på verandaen, låste opp døren og bar dem med seg inn på vaskerommet. Han fikk gjøre dem rene senere. Først måtte han vaske blodet av seg selv.

Før han gikk opp, kledde han seg naken, slengte klærne i vaskemaskinen og satte den i gang. Et par minutter senere sto han med lukkede øyne under den varme dusjen og forsøkte å skylle vekk minnene om det han hadde sett.

Det var en grunn til at han levde helt for seg selv. Før han fant ut hvordan han skulle håndtere minnene og marerittene, var han ikke i stand til å etablere noen personlige relasjoner. Dette var noe han visste og aksepterte, men det gjorde ikke de ensomme nettene noe enklere.

Et par timer senere var han ferdig på kjøkkenet og tok med seg en øl bort til sofaen. Dårlig mobildekning og sviktende TV-signaler var noen av ulempene man måtte leve med så høyt oppe i fjellet, men parabolantennen som han hadde montert på taket, hadde vist seg å være en god investering. Det var et par programmer som han hadde lyst til å se i kveld, og etterpå ville han ta en titt på nyhetene for å høre om de fortalte noe om tilstanden til den skadde turgåeren.

Han hadde nettopp lent seg tilbake og plukket opp fjernkontrollen da mobilen hans begynte å ringe. Det dukket ikke opp noe nummer i displayet som fortalte hvem det var. Quinn rynket pannen og trykket på svarknappen.

– Walker.

– Hei, Quinn, det er meg, B. J. Pettyjohn.

Quinn kjente at det gikk kaldt nedover ryggen på ham. Det var over tre år siden han hadde hørt fra noen i den gamle avdelingen sin.

– Hei, B. J. Hvordan i helvete har du fått tak i dette nummeret? Si at du ikke ringer for å komme med dårlige nyheter.

– Nei, helvete heller, nei. Jeg mente ikke å skremme deg. Jeg ringte en hel haug med Walker-folk før jeg fant en som ville vedkjenne seg at han var i slekt med deg. Han ga meg nummeret ditt.

Quinn smilte. – Da er det hyggelig å høre fra deg.

B. J. lo. Latteren lød litt kunstig, men det var jo ikke så lett å finne tilbake til den gamle tonen etter tre år.

– Grunnen til at jeg ringer … Jeg husker at du fortalte at du er fra Kentucky, ikke sant?

– Ja. Hvordan det?

– Du husker Conrad fra avdelingen vår?

Smilet forsvant fra Quinns ansikt.

– Ja. Hvorfor lurer du på det?

– Jeg har hørt via jungeltelegrafen at Conrad, som forresten har blitt korporal, satt i en bil som kjørte på en landmine. Conrad ble hentet hjem og skal nå utskrives etter et to måneder langt opphold på militærsykehuset i Fort Campbell i Kentucky. Jeg husket at Conrad vokste opp i fosterhjem og ikke har noen annen familie. Jeg orker ikke å tenke på at en av oss skal ende opp som hjemløs veteran og kanskje bo på gata. Jeg tenkte at du kanskje kjente til et eller annet sted som kunne gjøre noe.

Quinn trengte ikke å tenke seg om. – Ja, jeg vet om et sted. Bare slapp av, jeg skal ta meg av det.

– Så flott! Nå fjernet du en tung bør fra skuldrene mine.

– Ikke noe problem. Er du hjemme på permisjon eller noe sånt?

– Nei, jeg sluttet for godt for seks måneder siden. Jeg har ikke fått taket på å leve et normalt liv ennå, men … Det kommer seg nok snart.

Quinn visste nøyaktig hva han snakket om. – Det kommer seg snart, gjentok han.

– Vi snakkes snart igjen. Hils Conrad fra meg, da.

– Det skal jeg gjøre. Takk for at du sa ifra.

De la på, og Quinn plukket opp fjernkontrollen igjen. Han fant programmet han ville se, og lente seg tilbake mens han tok en slurk av den kalde ølen.

Han klarte imidlertid ikke å konsentrere seg om TV-programmet. I stedet tenkte han på den siste gangen han hadde vært sammen med avdelingen sin. De hadde vært i ferd med å gjennomsøke noen tomme bygninger da verden eksploderte rundt ham. Han hadde vært forbrent, blødende og hysterisk da noen grep tak i armen hans. Conrad hadde ropt til ham: «Vi har deg, bygdegutt. Bare hold ut! Du våger ikke å dø fra oss.

Nå var det Conrad som var skadet. Det minste Quinn kunne gjøre, var å tilby sin gamle medsoldat et fredelig sted å komme seg til hektene igjen på. Han skulle ta noen telefoner i morgen. Han måtte prøve å få legen til å vente med å skrive ut Conrad til Quinn kom. Så måtte han spørre Ryal og Beth om han kunne låne bilen deres. Ryggen på baksetet kunne legges ned, slik at setet ble til en akseptabel seng. Det var langt herfra til Fort Campbell, og kjøreturen var slitsom nok for en frisk person. Hvis man hadde vondt overalt, ville den være det rene helvete. Han og Conrad hadde vært i tottene på hverandre flere ganger, men de hadde også stor respekt for hverandre som soldater.

*

Quinn begynte å ringe rundt så snart det hadde blitt morgen. Han fikk rede på at legen som behandlet Conrad, het doktor Frank. Etter å ha ringt litt rundt på sykehuset, fikk han endelig tak i ham. Da Quinn hadde forklart ham situasjonen, lovet legen at han skulle vente med å skrive ut pasienten til Quinn var på plass.

Etterpå ringte han til Ryal. – Hei, bror, er du våken?

– Nå er jeg det, humret Ryal.

– Beklager. Jeg må be deg om en tjeneste. En soldat fra avdelingen min er på militærsykehuset i Fort Campbell.

– Det var der du var også, ikke sant?

– Stemmer. Vennen min blir snart utskrevet og trenger et sted å være. Jeg lurte på om jeg kunne låne bilen din slik at jeg kan gjøre i stand en seng i baksetet til hjemveien.

– Ja, selvfølgelig kan du det. Når trenger du den?

– I overmorgen.

– Bare kom og hent den. Er det noe mer jeg kan gjøre for deg?

– Jeg skulle gjerne ha ordnet disse tingene selv, men jeg er nødt til å dra opp på sørsiden av Rebel Ridge for å bli med og lete etter en aggressiv bjørn. Kunne du tenke deg å ta en tur til Mount Sterling? Det er et par ting jeg kommer til å få bruk for.

– Dette må virkelig være en god venn.

– Det var Conrad som trakk meg ut av flammene etter at det eksploderte.

– Du trenger ikke å si noe mer. Bare kom med listen din og penger, bror. Jeg hjelper deg mer enn gjerne.

– Takk. Jeg skylder deg en tjeneste.

– Nei. Jeg kommer uansett aldri til å klare å gjøre gjengjeld etter at du reddet Beths liv. Dette er bare en tjeneste oss brødre imellom.

– Takk.

– Alt i orden. Hva var det du sa om den bjørnen, forresten?

– Den drepte en turgåer og såret en annen temmelig hardt. Vi antar at den enten er syk eller skadet, og den er fremdeles der ute et sted. Selv om angrepet skjedde på den andre siden av fjellet, ovenfor Greenlee-passet, ville jeg ha frarådet jaktturer inntil vi vet noe mer.

– Det høres fornuftig ut. Jeg skal informere resten av familien.

– Takk. Hils Beth og gi Sarah et kyss fra meg. Vi sees snart.

Quinn la på og begynte å finne frem jaktutstyret sitt. Da han kom frem til skogvokterkontoret, fikk han vite at de andre allerede hadde tatt med seg hundene og dratt opp i fjellet for å lete etter bjørnen.

Daniel Boone National Forest strakte seg over et enormt område, og det var fremdeles deler av den Quinn aldri hadde sett. Siden de hadde hatt en ganske tørr vinter, måtte han sjekke skogen for døde og veltede trær. De kunne gjøre det vanskeligere å få stoppet eventuelle skogbranner. Veltede trær kunne også fungere som skjulested for en syk bjørn. Quinn plukket med seg et samband og et kart over området og la i vei i en av tjenestebilene.

Dagen gikk uten at de så noe mer til bjørnen. Det samme gjentok seg dagen etter. Alle som bodde i området hadde blitt informert, og de håpet at de ville finne bjørnen før den drepte igjen.

Quinn måtte ta seg sammen for å konsentrere seg om jobben. Det kom til å bli merkelig å ha en annen boende i hytta sammen med ham. Han visste jo heller ingenting om Conrads mentale tilstand. Det var godt mulig at han var i ferd med å skaffe seg selv problemer. Likevel kunne han ikke la være å gjøre noe. Om natten sov han urolig, vel vitende om at tilværelsen hans kom til å forandre seg drastisk neste dag.

*

Da solen sto opp, var Quinn allerede på vei hjem til Ryal for å bytte bil. Da han kom frem, begynte han umiddelbart å gjøre i stand en seng i baksetet på Ryals bil. Han hadde tatt med seg dyner og tepper hjemmefra.

– Trenger du hjelp? spurte Ryal.

– Det går bra, sa Quinn og la på plass putene og teppet. – Dette burde fungere.

– Har du laget en handleliste?

Quinn fant frem en lapp og en hundredollarseddel. – Jeg tror at dette burde holde, men hvis det blir mer, får vi gjøre opp når jeg er tilbake.

– Ble Conrad hardt skadet?

Quinn stoppet opp. Ryal visste ikke hva som foregikk, men plutselig hadde broren blitt helt tom i ansiktet.

– Det vet jeg ikke, men det spiller uansett ingen rolle.

Ryal sukket. – Jeg mente ikke å …

– Slapp av, bror. Det er bare meg. Jeg bør komme meg av gårde nå.

– Ja. Kjør pent, da. Vi sees igjen snart.

– Du også. Takk for hjelpen.

Ryal fulgte bilen med blikket da den forsvant bortover veien. Han hadde en følelse av at Conrad kunne komme til å skape en positiv forandring i brorens liv.

*

Mens Quinn kjørte mot Fort Campbell, var Ryal, Beth og datteren deres på vei i motsatt retning. De skulle til Mount Sterling for å handle inn for Quinn. Da de var ferdige, kjørte de tilbake til Rebel Ridge og dro opp til hytta med det de hadde handlet.

Beth vasket sengetøyet mens Sarah lekte på et pledd på gulvet. Ryal gjorde i stand sovesofaen og flyttet litt på møblene for å lage litt mer plass rundt den. Da sengetøyet var ferdig i tørketrommelen, redde Beth opp sengen. Hun la et ekstra pledd ved fotenden, med tanke på at det kunne bli kaldt om nettene. Da hun gikk for å fortelle Ryal at hun var ferdig, fant hun ham på verandaen på baksiden av hytta. Han sto med Sarah på armen og så ut på det åpne området mellom hytta og skogen.

– Hei. Jeg er klar, hvordan er det med dere? sa Beth og ga den lille datteren et kyss på kinnet. Hun hadde nesten sovnet. Ryal la armen rundt Beth og holdt henne ekstra tett inntil seg. Hun fikk følelsen av at det var noe som plaget ham. – Hva er i veien, kjære?

Ryal løftet Sarah opp på brystet slik at han fikk et bedre grep rundt henne. Han så utover gressletten igjen. – Jeg tenkte bare på det som skjedde her. Jeg var så nær ved å miste deg.

Beth lente seg inntil ham. – Det var vi som nesten mistet deg, fordi du kastet deg over meg for å beskytte meg da huset gikk i luften.

Han grøsset. – Hvis du hadde dødd, ville jeg ikke ha orket å leve videre selv.

– Men det gjorde jeg ikke, sa Beth og la hånden på kinnet hans. – Alt det der tilhører fortiden nå. Se så pent Quinn har gjort det her.

– Ja, dette stedet passer for ham.

– Fordi det er så ensomt her oppe?

– Ja. Og på grunn av minnene. Vi hadde det alltid så fint når vi besøkte bestefar Foster her oppe da vi var barn. Jeg tror at dette er et godt sted for ham å bli frisk på.

– Tror du at det kommer til å skje? sa Beth og rynket pannen bekymret. – At han blir helt frisk, mener jeg?

– Han er jo i ferd med å bli bedre, men det er ikke godt å si hvor mye. Folk forandrer seg når de opplever krig. Han kommer aldri til å bli den samme igjen.

– Men han kommer til å være en så god Quinn som overhodet mulig.

Ryal smilte.

– Ja, noe mindre kommer han ikke til å nøye seg med.