Rosende omtale av Sharon Salas romaner

«Levende, engasjerende …

Dette er en thriller du ikke vil klare å legge fra deg.»

Library Journal om Når ingen ser

«Salas karakterer er levende og engasjerende.»

Publishers Weekly om Dødelig hevn

«Sharon Sala skriver ikke bare førsteklasses kjærlighetsromaner,

hun er også en inspirasjon for alle som ønsker å realisere drømmene sine.»

John St. Augustine, programleder, Power!Talk Radio WDBC-AM, Michigan

«Sala er en erfaren forfatter med mange kjærlighetsromaner bak seg.

Med denne thrilleren lever hun opp til sitt gode rykte.»

Publishers Weekly

«Velskrevet og tempofylt.»

Publishers Weekly om Tatovert djevel

«Perfekt underholdning for den som er på jakt etter en spenningsroman full av sterke følelser.»

Publishers Weekly

SHARON SALA

Oppreisningen

OVERSATT AV Jarle Tollefsrud

EN REBEL RIDGE-KRIM

Vi bruker ofte frasen «for enhver pris», men det er sjelden vi tenker på at dette ofte kan dreie seg om selve meningen med livet for et menneske. Dette driver oss til de utroligste prestasjoner, selv når alt tyder på at vi skulle ha mislyktes. Dette gjør oss i stand til å overvinne våre fysiske begrensninger og nekte å gi slipp. Dette gjør det ene mennesket til seierherre og det andre til offer. Dette ligger også i det mest meningsfylte løftet som avgis under en vielsesseremoni – «til døden skiller oss». Dette er samtidig det løftet som ofte blir brutt først.

Jeg tror på den evige kjærligheten, den kjærligheten som vedvarer selv etter døden. Den er så sterk at den nekter å godta adskillelsen og likevel finner en måte å kommunisere på. Jeg dedikerer denne boken til den evige kjærligheten og til mennesker som holder fast på drømmene sine for enhver pris.

1

Rebel Ridge i Kentucky

Oktober

Den nydelige, sjelfulle stemmen til en bluessanger strømmet ut i rommet fra Meg Lewis’ radio. Den fortalte den eldgamle historien om ugjengjeldt kjærlighet.

I can’t make you love me …

Meg så opp fra stoffet som hun holdt på å klippe opp, og fikk øye på seg selv i speilet på den andre siden av bordet. Et lite øyeblikk så hun seg selv med en fremmeds øyne. En høy kvinne i midten av trettiårene, med mørkt hår som rakk henne til nedenfor skuldrene, og et hjerteformet ansikt med øyne som var grønne som nytt gress.

Hun rynket pannen og konsentrerte seg om stoffet igjen.

Det siste hun tenkte på, var å finne kjærligheten. Ungdomskjæresten hennes hadde havnet i fengsel etter å ha drept faren sin. Da hun tok sjansen igjen og giftet seg som nittenåring, gikk det ikke mer enn to år før mannen hennes drepte en annen mann på grunn av en dopkrangel. Han satt nå i fengsel på livstid. Hun ble skilt bare tjueen år gammel, men fortsatte å skamme seg overfor resten av innbyggerne på Rebel Ridge, på grunn av det eksmannen hadde gjort.

Det som hadde reddet henne, var at hun hadde en familie som var preget av pågangsmot, uansett hva som skjedde. Bestefar Walker, som hadde tilbrakt sine siste dager på et sykehjem, hadde gitt henne huset sitt. Det at hun hadde sitt eget hjem og en familie som støttet henne, var blitt redningen. Familien hennes var preget av et sterkt beskytterinstinkt, og hun priste seg lykkelig over at hun hadde brødrene sine. Ryal var møbelsnekker, James drev en gård og var postbud på Rebel Ridge, Quinn hadde tjenestegjort i militæret og jobbet nå som skogvokter i Daniel Boone National Forest.

Det eneste hun kunne selv, var å sy, og det var det hun hadde konsentrert seg om i den dystre tiden etter skilsmissen. Mens hun tilbragte dagene i selvpålagt ensomhet, begynte hun å quilte igjen. Da det første teppet var ferdig, var hun også mer eller mindre ferdig med å sørge over det mislykkede ekteskapet.

Ikke lenge etter døde faren hennes, og moren overlot familiehjemmet til Ryal, den eldste sønnen, og flyttet inn hos Meg. De hadde bodd sammen i nesten fjorten år, inntil Dolly for litt over et år siden giftet seg igjen og flyttet inn hos den nye ektemannen. For første gang i sitt liv bodde Meg Lewis omsider alene.

Nå for tiden hadde ikke det triste budskapet i sangen noen plass i tilværelsen hennes. Det fantes ingen ugjengjeldt kjærlighet, og hun lette heller ikke etter noen å elske. Av og til ble det likevel litt ensomt å bo alene. Akkurat da sangen var ferdig, tok et vindkast tak i skoddene på utsiden av vinduene.

Selv om persiennene var nede og gardinene trukket for, kastet hun et raskt blikk bort på vinduet. For å bevare sjelefreden var hun nødt til å forsikre seg om at det ikke var noen utenfor. Hun la fra seg saksen og gikk bort til den mørklagte delen av huset, uten å skru på noen lamper. Mens hun kikket ut av vinduet, tenkte hun på de merkelige tingene som hadde skjedd tidligere.

Den første gangen hun hadde lagt merke til at det var noe som ikke stemte, var da hun skulle ut og mate hønene, og bøtta med fôr ikke sto der hun hadde satt den fra seg. Først hadde hun tenkt at det var hun selv som surret, men da hun til slutt fant den igjen utenfor, i nærheten av vannkranen, fikk hun seg en støkk. Bøtta hadde perforert bunn, så hun brukte den aldri til å bære vann i.

Den neste hendelsen fant sted noen dager senere, litt før soloppgang. Hun våknet av dunkelyder utenfor vinduet. Da hun kikket ut, så hun at melkekua gikk og beitet i hagen. Hun fikk på seg morgenkåpe og joggesko, plukket med seg en lommelykt og skyndte seg ut mens hun mumlet innbitt.

Kua kikket opp og gjenkjente Megs stemme før den tok en jafs til av det deilige, grønne gresset under husken som var laget av et gammelt bildekk.

– Daisy! Kom deg vekk!

Kua rautet lavt før den ga etter for Megs bestemte røst og begynte å gå mot innhegningen ved låven igjen. Meg fulgte etter henne mens hun ropte og viftet med lommelykten for å få henne inn gjennom porten.

Først da hun oppdaget at tauet som hun brukte til å stenge grinden med, ikke hadde røket slik hun hadde trodd, ble Meg virkelig bekymret. Da hun innså at tauet var blitt kuttet over, husket hun med en gang bøtta som hadde forsvunnet. Hun stirret vantro på taustumpen før hun snudde seg brått og lyste engstelig inn i mørket. Det var imidlertid ingenting usedvanlig verken å se eller høre.

Hendene hennes skalv mens hun løsnet beltet på morgenkåpen og brukte det til å stenge grinden med. Så skyndte hun seg tilbake til huset igjen. Da hun kom inn, røsket hun med seg farens gamle gevær og en neve patroner og gikk ut på verandaen igjen. Der ladet hun geværet og satte seg i gyngen. Mens hun ventet på at solen skulle stå opp, ønsket hun at gamle Blue fremdeles hadde vært i live og hadde ligget ved føttene hennes.

Da det ble lyst nok til at hun kunne se ordentlig, kledde hun på seg, laget seg frokost og gikk ut igjen for å lete etter spor, fremdeles med geværet i hånden.

Sporene hun fant, kom ut fra skogen bak låven og gikk tilbake samme vei. Størrelsen på fotavtrykkene gjorde det vanskelig å avgjøre om de stammet fra en tenåring eller en liten mann. Hun ville gjerne tro at det bare var en dustete tenåring som hadde funnet ut at det ville være artig å terge henne litt nå som hun bodde alene.

Problemet var at det ikke bodde noen tenåringer i flere kilometers omkrets. Det torpederte den teorien. Hun kunne ikke forestille seg at noen ville orke å trave åtte kilometer gjennom skogen bare for å spille henne et puss. Kjøre, ja. Gå, nei.

Mens hun gjorde unna morgenstellet ute, grublet hun på hva hun skulle foreta seg. Hvis hun fortalte familien hva som hadde skjedd, ville brødrene hennes lage et voldsomt oppstyr og ikke gi seg før de hadde kommet til bunns i saken. Hun likte ikke å forstyrre dem på grunn av noe som antagelig bare var tøys, men på den annen side likte hun heller ikke å føle seg urolig i sitt eget hjem. Da hun hadde kommet seg inn med den ferske melken og var klar til å sile den, hadde hun roet seg igjen og hadde overbevist seg selv om at dette ikke var noe hun trengte å plage noen andre med.

Da kvelden kom, satte hun likevel geværet ved siden av sengen, for sikkerhets skyld. Det skjedde ingenting de neste fire nettene, og hun konkluderte med at hva det nå enn var som hadde foregått, så var det over.

Nå var hun ikke lenger like sikker. Hun mislikte sterkt at det ikke skulle mer til enn noen vindkast for å gjøre henne urolig. Hun kikket ut gjennom alle vinduene, men så ingenting som ga grunn til bekymring.

Gårdsplassen var like mørk som nattehimmelen. Månen hadde gjemt seg, og det var heller ingen stjerner å se. Det eneste lyset på himmelen stammet fra noen lynglimt i det fjerne. De hadde åpenbart uvær i vente. Hun fulgte en pungrotte med blikket mens den kravlet opp verandatrappen og snuste litt rundt potteplantene. Etter å ha sjekket under gyngen kravlet den ned igjen.

Meg smilte. Hun foretrakk som regel å sitte i gyngen når hun tok seg en pause i arbeidet. Hun pleide å drikke et glass iste med noe godt til, oftest et par kjeks. Pungrotta lette åpenbart etter kjekssmuler. Da hun hadde latt blikket gli over gårdsplassen en siste gang, gikk hun inn på syrommet igjen. Hun følte seg roligere nå og ville gjerne bli ferdig med det hun hadde begynt på før hun la seg.

For noen dager siden hadde hun sett over noen gamle quiltemønstre og hadde funnet et som het «Storm på havet». Det hadde tilhørt bestemor Foster. Meg hadde aldri sett en quilt med dette mønsteret før og var ivrig etter å finne ut hvordan resultatet ble.

Hun hadde valgt ut noen vaskbare bomullsstoffer, et kritthvitt, to med ulike blåfarger og tre med forskjellige mønstre i blått. Poenget var å få til en bølgeeffekt. Det å sitte med stoffene i hendene ga henne den samme følelsen som om hun hadde lekt med de flotteste juveler.

Hun plukket opp et stoff med bittesmå marineblå blomster på blekblå bunn, la det utover på arbeidsbordet og begynte å brette det i samsvar med mønsteret hun fulgte.

I årenes løp hadde fasinasjonen for farger og materialer skaffet henne et omdømme som en ikke ubetydelig kunsthåndverker. Blant dem som drev med quilting, sto navnet hennes for kvalitet. Hun hadde imidlertid brukt mange år på å komme dit. Nå hadde hun fire bestillingsarbeider som var ferdige og klare til å sendes, og ett til som fremdeles var fastspent i rammen.

Vinden røsket i døren igjen. Hun grøsset lett, men tvang seg til å fokusere på det hun holdt på med. Hun hadde aldri vært redd for å være alene, og slik skulle det fortsette å være. Da hun var ferdig med å klippe ut bitene til quilten, lukket og låste hun, før hun tok en dusj og krøp til køys.

*

Meg våknet rett før solen sto opp, men hun ble liggende i sengen med øynene lukket mens hun tenkte på dagen som lå foran henne. Hun vurderte å snu seg rundt og sove en time til, men så hørte hun at det knirket i en gulvplanke. Hun hadde bodd her lenge nok til å vite at den lyden bare oppsto når noen gikk rett ved siden av kjøkkenbordet.

Det var noen inne i huset!

Panikken var nær ved å ta overhånd. Hun glemte nesten å puste mens hun slo sengeteppet til side og grep etter geværet. Mens hun løp barføtt ut i nattkjolen, holdt hun geværet hevet, klar til å fyre løs. Plutselig hørte hun lyden av glass som ble knust. Rett etterpå smalt bakdøren igjen. Vedkommende hadde hørt henne og forsøkte å løpe sin vei!

Meg løp gjennom gangen, videre gjennom stua og inn på kjøkkenet, før hun fortsatte ut gjennom bakdøren så raskt de lange beina var i stand til. Hun fikk et glimt av noe som rørte på seg borte i skogbrynet, og fyrte av. Mens hun sprang ned fra verandaen og løp mot skogen, fortsatte hun å skyte helt til geværet var tomt, og hjertet hamret så hardt i brystet hennes at hun trodde hun kom til å besvime.

Skuddene runget gjennom morgenstillheten og fikk kua til å løpe av gårde mot beitet. Hønene flakset rundt inne i hønsegården.

– Løp, din feiging, bare løp! ropte Meg. Så stoppet hun ved gjerdet og begynte å skjelve. Først da hun kjente at det sved under føttene, kikket hun ned forbi kanten av nattkjolen og oppdaget at hun hadde blod mellom tærne. – Det var akkurat det jeg trengte nå, mumlet hun og kastet et siste blikk mot skogen før hun snudde seg og gikk bort til huset igjen. Føttene var så vonde at hun haltet.

Da hun kom opp på verandaen igjen, så hun at låsen på bakdøren var blitt brutt opp. Etter at hun hadde plassert en stol under dørhåndtaket på innsiden, snudde hun seg for å få en oversikt over hvilke skader inntrengeren hadde forårsaket.

På gulvet ved siden av kjøkkenbordet lå det markblomster og glasskår i en vanndam. Hva i helvete var dette? Hadde fyren brutt seg inn hos henne for å gi henne blomster? Hva ble det neste? At han krøp opp i sengen hennes?

Hun hadde løpt rett over det knuste glasset uten å registrere noe som helst. Det sa ganske mye om hvordan kroppen reagerte når adrenalinet pumpet gjennom den. Nå var det imidlertid ikke lenger noen tvil om hvorvidt hun skulle ringe etter hjelp eller ikke. Hun etterlot seg blodige fotavtrykk bortover gulvet mens hun vaklet av gårde med geværet i hånden. Hun skalv fremdeles på hendene da hun løftet telefonrøret. Moren og den nye mannen hennes, Jake Doolen, var for langt unna til å kunne hjelpe, og James og Quinn hadde nok allerede dratt på jobb. Da gjensto det bare Ryal, som jobbet hjemme.

Da hun hadde slått nummeret, lukket hun øynene og trakk pusten dypt mens hun anstrengte seg for ikke å gråte. Da hun hørte brorens stemme, nyttet det imidlertid ikke lenger.

– Hallo?

– Hei, Ryal, det er meg. Kan du komme bort nå?

Ryal hørte frykten i stemmen hennes. – Hva har skjedd, Meggie? Har du skadet deg?

– Litt.

– Må du på sykehus?

– Jeg vet ikke … Kanskje.

– Jeg kommer straks, kjære deg. Bare ta det med ro.

– Det er en ting til.

– Hva da, Meggie?

– Ta med deg geværet.

Hun hørte at han trakk pusten raskt. Da han fortsatte, hadde stemmen hans fått en illevarslende klang som fikk hårene til å reise seg i nakken på henne. – Hva i helvete er det som har skjedd?

– Jeg forteller deg alt sammen når du kommer, sa hun og la på.

*

Ryal kjente at hjertet dunket kraftig i brystet da han la fra seg telefonen. – Beth! Beth!

Kona hans kom gående ut fra kjøkkenet mens hun tørket seg på hendene. – Hva i all verden er det som foregår, Ryal?

– Noe har skjedd med Meg. Ta med barnet og førstehjelpssakene.

– Åh, herregud. Burde vi ringe Dolly og Jake?

– Ikke før jeg vet hva jeg skal fortelle dem, sa Ryal og gikk mot døren.

– Hvor skal du?

– Det siste Meg sa, var at jeg skulle ta med geværet.

Beth ble blek i ansiktet, men handlet raskt. Etter at hun hadde fylt en bag med ting de kunne få bruk for, løftet hun opp både den og den lille datteren Sarah, som fremdeles satt og spiste frokost i barnestolen, og plukket med seg førstehjelpsskrinet på veien ut.

Ryal løftet datteren ut av armene hennes og spente henne fast i barnesetet mens Beth slengte de andre tingene fra seg på gulvet i bilen. Sarah likte ikke å bli revet vekk fra maten sin på denne måten. Hun begynte å gråte og sluttet ikke før Beth ga henne en kjeks.

Ryal kjørte så raskt han turte. Han ante ikke hva som hadde skjedd, men han skjønte at det var noe alvorlig. Meg var den eldste av søsknene hans, og hun var ikke en kvinne som var tilbøyelig til å bli hysterisk for ingenting.

Han kikket bort på Beth. Hun satt med sammenpressede lepper og stirret ut gjennom frontruten. Han visste at hun tenkte på den gangen da hun selv hadde vært i fare og hadde måttet flykte. Familien hans hadde stilt opp for henne den gangen, og de ville stille opp for Meg nå, uansett hva det var som foregikk.

– Vil du at jeg skal ringe Dolly nå? spurte Beth.

– La oss finne ut hva som har skjedd først, men du kan ringe Quinn.

– Hva med James?

– Han er ute på postruten sin, og mobildekningen er så dårlig der ute. Vi kan snakke med ham senere.

– Greit, sa Beth og ringte Quinn mens hun krysset fingrene for at hun kom frem.

Han svarte etter et lite øyeblikk. – Det er Walker, sa han kort.

– Quinn, det er meg, Beth. Ryal vil snakke med deg. Hun ga Ryal telefonen og snudde seg mot datteren i baksetet.

– Hei, Quinn, hvor er du?

– Jeg drar fra skogvokterkontoret nå. Hvordan det?

– Meg ringte for noen minutter siden. Hun er skadet, og Beth og jeg er på vei dit nå. Jeg vet ikke hva som har skjedd, men hun virket veldig oppskaket. Du vet jo at det ikke er så lett å vippe henne av pinnen.

– Jeg sitter i bilen nå. Jeg møter dere der.

– Eh … Det er en ting til.

– Hva?

– Hun ba meg ta med geværet.

Han hørte at Quinn brummet et eller annet før han la på. Ryal la fra seg telefonen igjen og økte farten så mye han turte. Han hadde en dyrebar last i bilen, og de smale, svingete veiene på Rebel Ridge kunne være livsfarlige.

Selv om det føltes som en evighet, varte kjøreturen mindre enn et kvarter. Han svingte inn på gårdsplassen og bråbremset rett foran trappen.

– Jeg tar Sarah, sa Beth. – Ta geværet og førstehjelpssakene, du. Vi kommer etter.

Ryal nikket og løp bort til inngangsdøren. Den var låst, men han hadde nøkkel. Han låste den opp og lot den stå åpen mens han løp inn og ropte på Meg.

*

Meg var svimmel, og smertene begynte å gjøre henne kvalm. Kanten av nattkjolen hennes var gjennomtrukket av blod. Hun hadde flyttet seg fra stolen og ned på gulvet og lente seg mot veggen av frykt for å besvime. Føttene hennes blødde fremdeles, og hun klarte ikke å stanse skjelvingen. Hun visste at det skyldtes sjokket hun hadde fått, men det gjorde det ikke noe enklere å slutte.

Da hun til slutt hørte brorens stemme, kom tårene og gjorde blikket uklart. Endelig! Nå var hun trygg. – Jeg er på kjøkkenet! ropte hun.

Ryal stormet inn på kjøkkenet og kastet et blikk på kaoset og blodet på gulvet. Han sank ned på knærne ved siden av henne og grep tak i skuldrene hennes. – Hva i helvete har skjedd her?

– Noen brøt seg inn i huset. Jeg hørte ham og tok med meg geværet. Han hørte meg sikkert da jeg krysset gangen, og løp ut.

– Fikk du sett ham? Så du hvem det var?

Hun ristet på hodet. – Da jeg kom ut på verandaen, kunne jeg ikke se annet enn at noe rørte på seg mellom trærne. Jeg fortsatte helt bort til gjerdet mens jeg fyrte løs. Jeg stoppet ikke før geværet var tomt.

– Det var som pokker.

Det hørtes ut som om Ryal følte det samme som hun hadde gjort med en gang. Han virket sint og opprørt. Hun følte imidlertid ikke det samme nå. Hun var redd, og føttene gjorde vondt. Hun dro hånden gjennom håret og merket ikke at hun samtidig smurte blod utover pannen.

Akkurat da dukket Beth opp. – Jeg hentet lekegrinden på det ekstra soverommet og plasserte Sarah i stuen. Så fikk hun øye på det knuste glasset og Meg som satt på gulvet full av blod. Hun kastet ikke bort et sekund. – Vet du om du har glass i føttene?

– Nei. Jeg løp og skjøt samtidig, og jeg merket ikke engang at jeg hadde skåret meg opp før geværet var tomt, og fyren var borte.

Beth rykket til. – Hva? Var det noen som brøt seg inn her?

– Det er en lang historie, sa Meg.

– Spar den til Quinn kommer, sa Ryal. – Nå må vi først og fremst se hvordan det står til med føttene dine, og finne ut om du må til legen.

Meg stønnet. – Har du ringt Quinn?

– Ja, og jeg skal straks ringe mamma og Jake.

– Åh, herregud.

– Hvis vi lar være, kommer vi til å få høre om det resten av livet, sa Beth og ga Megs arm en klem. – Jeg skal hente litt vann, så skal vi finne ut hvor ille det står til med føttene dine.

Meg nikket. Så lente hun hodet tilbake mot veggen og lukket øynene. Det var ingenting å være redd for lenger. Familien hennes var her. Alt kom til å ordne seg.

Noen minutter senere kom Beth tilbake med en balje med vann, en vaskeklut og noen håndklær. Ryal hadde begynt å plukke opp glasskårene og vaske opp blodet på gulvet. Beth satte seg på kne ved siden av henne og begynte å vaske føttene hennes slik at hun kunne se hvor dype kuttene var.

– Jeg skal forsøke å unngå at det gjør vondt, sa hun mykt.

– Det går bra, sa Meg. – Jeg er bare glad for at dere er her.

Ryal holdt fremdeles på med å feie gulvet da de hørte at Quinn stoppet utenfor. Han løp inn i huset mens han ropte på Ryal.

– På kjøkkenet! ropte Ryal tilbake.

Quinn hadde skogvokteruniformen på seg og var bevæpnet. Han tok et raskt overblikk over rommet og det broren holdt på med, før han knelte ved siden av Meg mens han rørte lett ved Beths skulder. Det var ikke vanskelig å se at Meg hadde kuttet opp føttene, men hvordan det hadde skjedd, var ikke like åpenbart. Følelsene gjorde stemmen hans grøtete.

– Hva har skjedd her, kjære deg?

Meg sukket. Quinn var den av brødrene som hadde vært ute i krig. Etter uttrykket i øynene hans å dømme, var han klar til å kaste seg ut i striden igjen. – Noen brøt seg inn her, sa hun.

– Hun klarte ikke å se hvem det var, men hun tømte like fullt rifla etter ham, sa Ryal.

– I hvilken retning løp han? spurte Quinn.

Meg lot seg ikke lure av det myke tonefallet hans. Alle i familien visste at jo roligere han ble, jo sterkere var raseriet hans.

– Den første gangen han var her, dukket han opp og forsvant igjen bak låven. Denne gangen forsvant han inn mellom trærne ved siden av huset.

– Hva i helvete mener du med denne gangen? spurte Ryal. – Du har ikke sagt noe om at dette har skjedd tidligere.

Tårene veltet frem i øynene hennes. – Jeg trodde ikke at det var så viktig. De første fotavtrykkene jeg fant, var så små at jeg trodde det bare var en tenåring som drev gjøn med meg fordi jeg bor her alene.

– Det var ikke meningen å snakke så hardt til deg, sa Ryal. – Ikke gråt, Meggie. Bare fortell oss alt som har skjedd.

Beth la et rent håndkle under hver av Megs føtter, før hun gikk for å tømme ut det blodige vannet. Samtidig begynte Meg å forklare. Hun fortalte dem om bøtta som hadde forsvunnet på låven, om kua som hadde kommet seg ut av innhegningen, og tauet som var blitt kuttet over. Da hun kom til det som hadde skjedd samme morgen, kunne hun ikke hindre seg selv i å begynne å skjelve igjen.

– Sjokk, sa Quinn. – Beth! Ta med et pledd. Så kikket han litt nærmere på kuttene under Megs føtter. – Noen av disse må sys. Har dere ringt mamma?

– Vi ville vente på deg før vi tok noen flere avgjørelser, sa Ryal.

– Ring henne. Si at dere tar Meg med til sykehuset i Mount Sterling.

– Hva har du tenkt å gjøre? spurte Ryal.

– Jeg skal ut og jakte, sa Quinn og reiste seg brått. – Ta det med ro, Meg. Vi skal finne denne jævelen og sørge for at han får som fortjent.

– Vær forsiktig, sa Meg.

Beth kom tilbake med et gammelt lappeteppe som hun pakket rundt Megs skuldre. Teppet varmet, men det viktigste var at det ga henne en følelse av trygghet. Hun trakk det tett sammen under haken.

Brødrene vekslet et blikk før Quinn forsvant ut bakdøren. Han stoppet for å se på låsen som var blitt brutt opp. Et øyeblikk senere var han borte.

I rommet ved siden av begynte Sarah å gråte. Meg hadde mest lyst til å stemme i, men det ville ikke løse noe som helst, bare rote til situasjonen ytterligere.

Beth samlet sammen førstehjelpssakene og la dem ned i skrinet igjen. – Du kan dra til Mount Sterling med Meg, Ryal. Sarah og jeg blir her og venter på Jake og Dolly. Quinn har jo allerede tatt opp jakten, så vi er trygge her. Mens dere er borte, rydder jeg opp resten. Innen dere er tilbake, kommer alt til å være i sin skjønneste orden igjen.

Ryal nølte litt, før han plukket opp Megs gevær. – Hvor er ammunisjonen?

– I skapet i gangen, på øverste hylle.

– Jeg kommer straks tilbake, sa Ryal og gikk for å hente ammunisjonen slik at han kunne lade opp geværet igjen. Han likte ikke tanken på å la kona og datteren være igjen alene i et hus som nettopp var blitt utsatt for innbrudd, men Beth hadde rett. Meg hadde allerede blødd altfor lenge, og siden Quinn hadde tatt opp jakten på gjerningsmannen, var det ingen fare for at han dukket opp her igjen. Han ville likevel ikke la dem være igjen uten mulighet til å forsvare seg.

Etter at han hadde hengt geværet på plass på stativet i gangen, gikk han inn på kjøkkenet igjen.

– Geværet er ladet. Hvis det ikke hadde vært for Sarah, ville jeg ha bedt deg om å la det stå i hjørnet her inne. Det henger på stativet i gangen. Høres det greit ut?

Beth nikket. – Vi kommer til å klare oss helt fint.

– Det håper jeg virkelig, sa han mykt. Så løftet han opp Meg. Beth gikk foran dem ut. Etter at han hadde plassert Meg i passasjersetet, festet han setebeltet hennes. Ryal snudde seg mot Beth og kysset henne. – Vi kommer tilbake så raskt som mulig. Vær forsiktig. Hold øynene og ørene åpne.

– Det skal jeg gjøre. Jeg ringer moren din nå. Det kommer ikke til å ta lang tid før de er her. Kjør forsiktig og skynd dere hjem igjen.

Beth skyndte seg inn igjen for å roe ned datteren, men oppdaget at hun hadde sovnet i lekegrinden. Etter at hun hadde lagt et pledd over henne, fant hun frem telefonen for å ringe Dolly.

*

Quinn hadde ingen problemer med å finne sporene. Han så med en gang at Meg hadde rett. Sporene var litt vel små til å tilhøre en voksen mann, men det var ikke nok til å trekke noen konklusjoner. De kunne til og med stamme fra en kvinne. Alle mennesker var jo heller ikke like store som medlemmene av Walker-familien. Quinn merket seg også at vedkommende ikke hadde gjort noen forsøk på å skjule sporene sine, og lengden på skrittene tydet på at han hadde beveget seg raskt. Quinn smilte bistert. Det var opplagt fordi søsteren hans hadde fyrt av geværet etter ham. Pokker så synd at hun hadde bommet.

To ganger mistet han sporet da han kom til et steinete område, men han fant det igjen i løpet av noen minutter. Fyren beveget seg fremdeles i oppoverbakke, men avstanden mellom skrittene viste at han hadde saktnet farten. Så fant Quinn de første blodsporene. Meg hadde likevel fått inn et treff på jævelen.

Etter å ha gått halvannen kilometer videre kom han til en lysning i skogen og innså at det var den gamle Fox-eiendommen. Det eneste som var igjen av husene, var pipa på hovedhuset og en haug med råttent tømmer. Han syntes å huske noe om at stedet var blitt hardt rammet under en storm etter at gamle Fox døde, men han hadde ikke vært i dette området på årevis. Historien stemte åpenbart. Stormen måtte ha blåst vekk taket, og i løpet av de neste årene hadde været sørget for at resten råtnet opp. Stedet var helt overgrodd. Quinn begynte å se seg rundt for å finne igjen sporet.

Det første han fant som stakk seg ut, var en gammel, rusten dør i fjellveggen. Det måtte være en form for tilfluktsrom til bruk under storm. Han prøvde å åpne den, men fikk den ikke opp. Den var enten låst eller hadde rustet igjen, men gresset og buskaset som vokste rundt den, virket helt urørt. Mannen kunne ikke skjule seg der inne.

Quinn sirklet rundt eiendommen og fant etter hvert noe som lignet på spor etter en liten crossmotorsykkel. Han måtte erkjenne at fyren var borte. Han mislikte sterkt å måtte gå tilbake til Meg uten å ha med gode nyheter til henne. Det var imidlertid nok av andre tiltak de kunne iverksette for å sørge for at hun var trygg. Etter å ha ringt sjefen sin og raskt satt ham inn i hva som foregikk, begynte han å gå nedover fjellsiden igjen.

*

Han hadde et hull i jakka. Da han omsider fikk dratt den av seg, var både den og skjorta gjennomtrukket av blod. Den merra hadde streifet ham med det første skuddet. Smerten hadde kommet som et sjokk, men den hadde også bidratt til at han fikk opp farten. Det siste han hadde ventet, var at hun skulle komme ut og skyte etter ham. Det var mer futt i Meg Lewis enn han hadde forventet, og han begynte å angre på at han hadde bestemt seg for å tøyse litt med henne før han tok kontakt. Han satt med et stort spørsmål som hun hadde svaret på. Han burde bare ha banket på døren hennes og på et eller annet vis ha lurt henne til å fortelle ham det han ville vite. Det var ikke annet enn ondskap som hadde fått ham til å bestemme seg for å erte henne litt først. Det var et feilgrep som nesten hadde kostet ham livet. Han skulle ikke begå den samme feilen igjen.

Han gjorde en grimase mens han vred seg rundt foran speilet på badet for å se nærmere på såret. Heldigvis var det bare overfladisk, og det hadde nesten sluttet å blø. Han fant frem en flaske med sprit fra medisinskapet og dynket såret grundig. Smerten fikk ham til å banne lenge og høyt. Siden han ikke hadde gasbind eller teip, rev han opp en gammel T-skjorte, brettet sammen en bit av den og festet den med plaster.

Da han hadde forsikret seg om at den improviserte bandasjen satt ordentlig, fant han frem en langermet skjorte fra skapet. Det var best å unngå at noen fikk se bandasjen eller såret og begynte å stille spørsmål. Han beveget seg forsiktig gjennom huset mens han unngikk de sovende hundene. Heldigvis sov broren hans tungt. Da han hadde funnet noen smertestillende tabletter i skapet og en kald øl i kjøleskapet, helte han ned begge deler og gikk mot døren.

Klokken var nesten ti om morgenen, og det fantes ikke en matbit i huset. Han måtte komme seg ned til Boone’s Gap, handle litt og få seg noe å spise på Frankie’s Eats.