CLAIRE WALLIS

På broen

OVERSATT AV Kari Lyngstad

Til Melissa

Emmas prolog

Jeg står på broen, og med brå og skjønn klarhet vet jeg det. Jeg vet at jeg ikke er den eneste. Jeg vet at han har gjort dette før. Mot andre kvinner. I andre byer. På andre broer. Men det spiller ingen rolle. De var ikke meg.

Hvordan kunne han være så uforsiktig?

Det grønne kjolestoffet kleber seg til huden, og luften er stillestående og fuktig. Hendene mine er bundet bak meg, men jeg gråter ikke. Kjemper ikke. Huden gløder ikke av sinne eller frykt. Hjernen har kontroll over kroppen, og den ber instinktene mine om å dra til helvete. Når jeg ser utover den mørke elven, faller alt på plass. Bildet blir helt.

Pusten hans er jevn og dyp. Han har alltid vært den roen som snylter på min uro, og endatil nyter den. Men ikke i dag. I dag er det bare fred. Jeg vet hva han trenger av meg, og selv her jeg står, på randen av alt, elsker jeg ham. Hvis han ba meg hoppe, hadde jeg hoppet. Uten å nøle. Det vet jeg nå, og han vet det også. Jeg tror han alltid har visst det.

Jeg kjenner den bemerkelsesverdige skjønnheten i forventningen hans. Å gjøre dette ene kommer til å gjøre ham veldig, veldig lykkelig, langt lykkeligere enn noe annet vi har gjort sammen. Det kommer til å gjøre alt bedre. Det vet jeg.

Jeg skal ikke svikte.

Brått kjenner jeg hånden hans på ansiktet mitt. Jeg sukker stille og dytter hodet mot håndflaten hans, og kjenner den myke huden hans. Snuser inn duften av ham. Smilet hans er beskjedent. Men gjør jeg dette, hvis dette skjer, kommer ansiktet hans til å åpne seg av glede. Tennene kommer til å synes, og øynene vil lyse opp. Han kommer til å bli lettet.

Han slipper hånden ned og setter seg på kne. Sandposene ved siden av føttene mine – oppå føttene mine – kjennes tunge. Jeg står stille mens han knyter dem sakte til anklene mine. Jeg er stille, for jeg er ikke redd. Jeg er ikke trist.

Like etter at vi møttes, tok han meg med til denne broen. Han viste meg den fargerike graffitien og sa at den ulovlige kunsten hadde gjort en enkel bro om til et kunstverk. Det var noens opus, sa han. At en ungdom som sannsynligvis ikke er klar over sitt eget talent, kunne skape noe slikt, rørte ham tydeligvis dypt. Der og da lurte jeg på hvorfor han var så fengslet av det. Men nå … Nå står det klart for meg. Han visste det, selv da, at alt dette skulle skje. Fordi det hadde skjedd før. Med de andre.

Likevel spiller det ingen rolle.

For nå er jeg her, og nå er jeg den utvalgte.

Davids prolog

Jeg elsker henne. Det gjør jeg virkelig. Det er noe jeg ikke kan si om noen av de andre. Men jeg er en forbanna kødd, og til tross for min beundring for henne, trenger jeg dette. Jeg trenger å gjøre det.

Jeg trodde at jeg kanskje var ferdig med all denne dritten. At jeg kunne være sammen med henne for alltid. For første gang i livet fikk jeg en forsmak på tilfredshet. Lykke. Men så, som alltid før, kom den nådeløse trangen tilbake. Den jaget gjennom meg og bet seg inn i hjernen som en gnagende sult. Et behov for et enkelt, perfekt øyeblikk der jeg har fullstendig kontroll. Jeg kan ikke ignorere det. Ikke engang med henne, selv om jeg virkelig elsker henne slik hun elsker meg.

Jeg står på broen, og noe i ansiktet hennes røper plutselig at hun har funnet det ut. Hun vet at hun ikke er den eneste. Vet at jeg har gjort dette før. Hun ser på øynene mine, og selv i mørket vet jeg at hun kan se rett gjennom meg. Hun ser tvers gjennom de andre – alle seks. Hun kan se de tre storbyene og de fire andre broene. Hun vet det nå, og likevel er hun så rolig. Uforandret. Men det spiller ingen rolle. De var ikke her.

Jeg legger hånden mot kinnet hennes. Hun sukker og presser kinnet mot håndflaten min, og jeg kjenner pusten hennes mot huden min. Faen. Hun er kald. Det er ingen varme i henne. Ikke sinne. Ingen panikk. Jeg smiler ømt til henne og vet at frykten sniker seg inn tidsnok. Det gjør den alltid, for i det perfekte øyeblikket er det alltid frykt.

Jeg setter meg ned ved siden av henne og streifer nesten det nakne beinet hennes med fingrene. Men jeg våger ikke å røre ved henne igjen, for plutselig føler jeg at hvis jeg gjør det, kan jeg komme til å ombestemme meg. Hvordan hadde det gått da? Vi er her nå, og jeg er full av iver. Når jeg begynner å knytte sandposene fast til anklene hennes, ser jeg opp på henne. Hun stirrer rett framfor seg, fortapt i egne tanker. Ansiktet er stivt. Jeg synes jeg ser et lite smil. Det finnes ikke snev av frykt i kroppen hennes.

Hvorfor ikke?

En bitter erkjennelse treffer meg som en pisk. Hun er ikke redd fordi hun vil gjøre dette. Hun er så jævlig sugen på at jeg skal elske henne at hun hopper fra denne broen frivillig, akkurat nå, hvis jeg ber henne. Bare fordi hun vet at det vil gjøre meg lykkelig. Fordi hun tror det vil fikse meg.

Nå er jeg rasende. Jeg blir fylt av forakt for denne kvinnen. Nei, for meg selv. Jeg elsker henne allerede, for faen. Så hun ikke det? Merket hun ikke det?

Jeg er en forskrudd faen, og kvinnen jeg elsker, står på en bro og er villig til å la meg dytte henne utfor bare for å gjøre meg glad. Jesus Kristus.

Jeg ser ned på sandposene igjen og fortsetter å feste knutene mye saktere enn jeg burde fordi jeg venter på en klynk eller et snufs – et eller annet. Et tegn på at hun forstår at jeg har tenkt å gjøre dette. Et tegn på at hun er redd. Et tegn på at hun kanskje har ombestemt seg, at hun vet at jeg ikke er verd å fikse. Et tegn på at hun faktisk ikke vil ha min kjærlighet. Men det eneste jeg får, er sinnsro og kontroll.

Det er til å bli rasende av.

Når jeg reiser meg, kjenner jeg sinnet stige opp i meg. Jeg står bak henne nå og ser hvordan kjolen kleber seg mot kroppen hennes. Hun er forfrossen. Jeg er jævlig svak for henne, og erkjennelsen av at hun ønsker å gjøre dette, gir meg lyst til å hoppe fra den hersens broen selv. Jeg kunne stanset det. Løsnet hendene hennes. Sagt at det hele var en stygg, syk spøk. Men hva med de andre? Hun vet om dem nå, det er jeg sikker på. Jeg kan ikke la henne gå rundt med den vissheten resten av livet.

For jeg elsker henne virkelig, slik hun elsker meg.

Jeg legger hendene om livet hennes og puster.

1

Emma – åtte år

Jeg er en liten jente, mye mindre enn de andre jentene på min alder. Jeg står på den hvite plastbenken på badet og strekker meg på tå for å bli så stor som mulig. Jeg vil se henne bedre. Se henne bevege seg. Kjenne dameduften hennes. Hun lener seg mot speilet, og pusten lager små doggsirkler for hvert åndedrett. Det røde håret med krøller rekker nesten ned til behåhempen. Jeg har lyst til å ta på krøllene, finne ut akkurat hvor myke de er. Men da vet jeg at hun kommer til å kjefte, for håret er allerede ordnet akkurat slik hun liker det.

Når hun lener seg enda nærmere speilet, skiller hun leppene fordi hun konsentrerer seg. Den venstre hånden drar i øyekroken, og med den høyre legger hun en kant med eyeliner på øyelokket. Når hun er ferdig, går hun litt tilbake og blunker til seg selv i speilet. Når hun gjentar prosedyren på det andre øyet, er jeg som forhekset. Jeg vil også ta på eyeliner, men hun sier at jeg er altfor liten til å bruke sminke. Hun sier at jeg er nydelig nok uten. Men det tror jeg bare hun sier for å få fred for meg, så denne gangen tier jeg stille.

Når hun er ferdig med eyelineren, sperrer hun øynene opp og tar på maskara med små og myke strøk. Børsten kommer bort i øyelokket. Hun slikker på tommelen, og åndsfraværende tørker hun den de svarte strekene vekk. Blikket hennes møter mitt i speilet, og et smil leker om leppene hennes. Hun går tett inntil speilet igjen og begynner å kile speilbildet mitt. Hun fryder seg. Ansiktet mitt er som et speilbilde av hennes.

– Du er en dum jente, Emma, sier hun når hun snur seg og ser på meg. Hun legger hånden på hodet mitt. Hun ser ned på meg nå, og vi smiler. Først rusker hun meg i håret, og så lar hun pekefingeren gli nedover ansiktet mitt, fra pannen, nedover mellom øynene og til nesetippen.

– En dag blir du like glad i de fregnene som jeg er, sier hun og kysser meg på hodet før hun konsentrerer seg om speilet igjen. Fort tar hun på leppestift, dytter opp puppene og rister panneluggen vekk fra øynene.

– Når kommer du tilbake? spør jeg, uten egentlig å ville vite svaret.

Øynene hennes møter mine i speilet igjen, og jeg synes de ser litt triste ut. Litt som om hun kanskje ikke har lyst til å gå denne gangen.

– Michael sier at vi er tilbake om tre-fire dager, sier hun til meg. Hun går inn på soverommet sitt nå, og jeg følger etter som en valp. – Emma, du vet at Carol liker å være her med deg og guttene. Det er bare for noen få dager. Hun kommer til å ta godt vare på dere. Dessuten får du henne stort sett for deg selv. Ricky og Evan går på øving hver kveld etter skolen.

– Jeg vet det, sier jeg. Det er bare det at Carol ikke bruker eyeliner. Hun krøller ikke håret. Hun dufter ikke som en dame, men som et bål. Hun er ikke mammaen min. Hun er ikke deg.

Når hun kler på seg, sitter jeg i lotusstilling på sengen og ser på. Når hun har dratt opp glidelåsen i skjørtet og blusen er knappet igjen, tar hun hånden min og drar meg ned fra sengen. Hun tar meg med bort til kommoden og tenner lampen. Kommoden får et mykt skjær over seg, og jeg blir så glad, for jeg vet at hun kommer til å la meg velge ut parfymen. Det gjør meg glad, for jeg vet at hver gang hun trekker pusten og kjenner duften av parfymen, av min parfyme, kommer hun til å tenke på meg. Og vite hvor høyt jeg elsker henne.

Jeg studerer de små flaskene. Det er vanskelig å bestemme seg for hvilken av de vakre flaskene som fortjener min mors hals mest. Jeg er full av ubesluttsomhet når Michael kommer inn. Han har på seg kakibukse, blå skjorte og slips. Han er stiv i nakken og ryggen, og det mørke håret er gredd rett bak i rigide linjer. Når jeg ser ham, stivner jeg og slår blikket ned. Mamma slipper hånden min og går bort til ham. Hun kysser ham på kinnet og rører ved armen hans.

– Vi må dra nå, sier han og ser strengt på henne. – Hvor er bagen din?

– Borte på stolen, sier hun og nikker mot den rødmalte pinnestolen i hjørnet. Michael går bort og henter bagen, og går taktfast mot døren. Idet han går forbi meg, ser jeg opp på ham, og blikkene våre møtes. Han flirer det megetsigende fliret sitt, og jeg blir varm og sint inni meg. Jeg er så sint. Jeg kjenner at huden begynner å gløde.

Mamma ser ikke på meg mer. Fort tar hun parfymeflasken som står nærmest og trykker to ganger med pumpen rettet mot halsen. Jeg ser de bitte små dråpene sveve rundt henne idet hun skynder seg ut etter Michael. Hun tok ikke engang en av de fineste flaskene – og det får meg nesten til å eksplodere.

2

Emma – nåtid

Jeg finner ikke bildet noen steder, og det begynner å irritere meg. Hva har han gjort med det? Den kødden har sikkert kastet det bare for å være ekkel. Jeg hater meg selv fordi jeg ber Michael sende meg sakene mine, men det var ærlig talt bedre enn alternativet. Tanken på at han skulle pakke sammen alle de personlige tingene mine fra rommet mitt, får det til å vrenge seg i meg. Likevel vet jeg at det var langt bedre enn å dra tilbake til det huset og hente dem selv. Mye bedre enn å måtte se på ham og det fettete håret hans.

Oppå den siste, uåpnede esken er det limt en gul lapp. Det er min beregning av portoen for alle eskene. Jeg tar den av og legger den på skrivebordet. I morgen sender jeg ham en sjekk, rett og slett fordi tanken på å skylde ham noe som helst gjør meg gal. Jeg åpner den siste esken og roter panisk gjennom den. Jeg begynner virkelig å bli irritert, og jeg merker at jeg begynner å miste kontrollen. Gud hjelpe meg hvis han har beholdt det bildet.

Jeg ser for meg at jeg kjøper en bussbillett og slår inn døren hans for å dra bildet ut av de hårete, motbydelige hendene hans. Men det er ikke bruk for slik aggresjon likevel, for plutselig kjenner jeg hjørnet på en bilderamme langt nede i esken. Selv uten å se den vet jeg godt at det er den. Jeg har tatt på den rammen tusenvis av ganger. Jeg tar den opp fra esken og tørker støvet fra glasset med håndflaten. Der er vi. To fregnete rødtopper. Vi har armene om halsen på hverandre, og vi smiler. Vi stråler. Jeg vet at jeg er glad på det bildet, for det var før Michael. Før alt ble et eneste rot. Før far var borte, og før Michael gjorde brødrene mine til drittsekker. Det er bare mor og meg, og som tusen ganger før kan jeg ikke ta øynene fra oss.

*

Jeg setter meg på sengekanten og holder rundt rammen med begge hendene. Når tankene til slutt roer seg, begynner jeg å se meg rundt i rommet etter et sted å sette den. Alt er ennå så nytt for meg her. Jeg har knapt nok flyttet inn, så å pakke ut alle eskene fra Michael har ikke noe for seg. Jeg kunne faktisk ha kastet alle sammen i forbrenningsovnen. Bildet er det eneste som betyr noe. Jeg har ikke bodd i det huset siden jeg var atten, så det var lite igjen der som betydde noe for meg. Likevel har jeg lyst til å se gjennom innholdet, bare for å være sikker. I neste uke, kanskje. Nå vil jeg pakke ut resten av klærne. Jeg setter bildet på det allerede overfylte nattbordet. Kysser fingertuppen og plasserer den fort på mors ansikt.

Jeg drar opp glidelåsen i en av koffertene og begynner å legge en bunke med T-skjorter i en skuff. Jeg får øye på meg selv i speilet. Eyelineren er smurt utover, håret er samlet i en slapp knute, og fregnene er nå dempet med rouge. Jeg sukker og kommer på at det ikke spiller noen rolle hvordan jeg ser ut nå som jeg bor alene. Ingen brødre og ingen Michael mer, ingen flere kollegaer å dele leilighet med, ingen behov lenger for noen å dele leie og husholdningsutgifter med. Jeg er visst blitt voksen. Omsider. Det er både forfriskende og fornedrende.

Idet jeg legger en ny bunke med T-skjorte i kommodeskuffen, hører jeg at det ringer på døren. Hvem i huleste er det? Hvem vet at jeg bor her? Å, herregud. Jeg får plutselig panikk. Michael er den eneste som har adressen min. Jeg var nødt til å gi ham den så han kunne sende eskene til meg. Men han ville ikke våget å komme hit, kjøre hele veien. Ville han vel? Jeg slår fast at det ikke kan være Michael, for han er smart nok. Han vet at jeg sparker ham i ballene hvis han dukker opp her. Det svinet.

Jeg går bortover gangen, forbi rønnen av et kjøkken, og inn i stuen, hvor dørklokken får meg til å skvette når den ringer en gang til.

– Ta det nå med ro, mumler jeg og trykker på knappen. – Ja? sier jeg inn i den lille, grå boksen.

– Hei. Eh, er det Emma Searfoss? Leilighet nummer sju? spør en mann.

– Ja, det er det. Hva gjelder det? spør jeg og kjenner en enorm lettelse. Jeg er evig takknemlig for at samme hvem det er, så er det ikke Michael.

– Det er David. Jeg skal reparere kjøkkenskapene dine. Husverten skulle ringt deg i går for å si fra at jeg kom, sier han. Å. Jeg har ikke sjekket mobilen siden i går ettermiddag, så jeg aner ikke om Carl har ringt. Jeg stusser litt, men finner ut at fyren må ha rent mel i posen fordi en del av leieavtalen gikk ut på at kjøkkenskapene skulle ordnes. Akkurat nå ser de ikke ut. De faller enten av eller mangler helt, malingen skaller av og de fleste hyllene er skjeve og fulle av sprekker. Jeg har ikke engang begynt å pakke ut kjøkkeneskene, siden jeg regnet med at Carl skulle komme og reparere skapene slik han lovet. Jeg er glad for at han har bestemt seg for ikke å la det vente. Samme hvem David er, får han nok å gjøre.

– Ja vel, sier jeg inn i den grå boksen. – Opp trappen, og andre dør til venstre.

– Jeg vet det, sier han idet jeg trykker på knappen for døråpneren. Fort tar jeg vesken og slenger den inn på soverommet på baksiden, i tilfelle David skulle være en kriminell. Jeg holder på å ta peppersprayen ut først, men bestemmer meg for at så gal er jeg ikke ennå.

Det banker på døren, og jeg åpner. Jeg lurer straks på hvorfor jeg ikke tok peppersprayen da jeg hadde sjansen.

David ser ikke ut som en skapreparatør. Han ser faktisk litt gal ut, og jeg lurer på hvor dum det går an å være når jeg lar ham valse inn i leiligheten min uten å be om en bekreftelse fra Carl først. Men lukker jeg døren for ham nå, er det jeg som framstår som gal. En dum klisjé dukker opp i hodet mitt. «Sku ikke hunden på hårene.» Jeg stapper ordene tilbake i hjernen, og inn i kjeften på alle søndagsskolelærerne jeg har hatt.

Det eneste synlige tegnet på at David er her for å gjøre det han sa, er snekkerbeltet som henger lavt rundt livet hans. En hammer dingler på venstre side, og noen skrujern er stukket nedi på høyre side. En meterstokk er plassert ved siden av hammeren, og noe som ser ut til å være en kombitang stikker ut fra en liten lomme på siden. Han har andre redskaper også, men dem kjenner jeg ikke.

Han merker at jeg ser på beltet, og jeg skjønner at jeg må se ganske dum ut, for han smiler skjevt. Han ser faktisk ganske fornøyd ut med seg selv, og jeg tenker straks at han må være en snørrhoven drittsekk.

Bortsett fra snekkerbeltet har han på seg grå T-skjorte, dongeribukse og tunge, svarte arbeidsstøvler. Det mørke, bustete håret er kortklipt, og det ser ut som om at han har glemt å barbere seg – i flere dager. Han har ringer i begge ørene, og armene er dekket av tatoveringer. Jeg ser ikke motivene, for jeg vil ikke se på dem lenger enn jeg allerede har gjort. Han skal ikke tro at jeg vurderer ham. Snørrhovne drittsekker elsker å bli vurdert, og jeg nekter å gi ham den gleden.

Jeg går til side og slipper ham inn. Han ser seg fort rundt og setter kursen rett mot kjøkkenet. Jeg tenker at han må kjenne romløsningene i leilighetene siden han ikke spør hvor det er.

– Kom inn, sier jeg spydig idet han stryker forbi meg.

– Takk, sier han uten å snu seg. Jeg ser at han går inn på kjøkkenet og lurer på om jeg bør følge etter.

– Fy fader, sier han lavt. – Det ser jo ikke ut.

– Beklager, svarer jeg fåret inne fra stuen. Før jeg vet ordet av det, legger jeg til: – Bestemoren min ble stein her forleden kveld og fikk desperat søtsug. Det går litt over styr for henne iblant. Det totalt idiotiske utsagnet gir meg lyst til å fordunste. Jeg har ikke engang en bestemor lenger.

Plutselig står han i døren og støtter seg til dørkarmen. Han ser rett på meg uten å fortrekke en mine. Uten snev av spydighet sier han: – Jeg tror jeg har lyst til å møte bestemoren din en gang. Han snur seg fort og forsvinner ut igjen på kjøkkenet. Jeg er stille. Hva i helsike skal jeg si til det?

*

Siden jeg ikke kan kommer på en smart bemerkning, lar jeg være å si noe. Jeg har ikke tenkt å oppmuntre drittsekken. Jeg har tenkt å tie ham i hjel. Faktisk så sier jeg ikke et ord mer til ham resten av formiddagen. I stedet går jeg tilbake til soverommet og fortsetter å pakke ut av koffertene. Jeg hører at han hamrer på kjøkkenet, og jeg vurderer å lukke døren til soverommet i tilfelle han faktisk er en galning.

Men så lurer jeg på hva han vil tro hvis han ser det. Jeg vil ikke virke paranoid eller fordømmende. Eller svak. At jeg i det hele tatt bruker så mye tid på om jeg bør lukke døren eller ikke, plager meg skikkelig. Jeg har ikke lyst til å være urolig fordi jeg er alene med en fremmed mann i leiligheten. Og av en eller annen tåpelig grunn vil jeg at han skal se at jeg ikke bryr meg om at jeg er alene med en fremmed mann i leiligheten. Jeg er irritert på meg selv fordi jeg tenker så mye på den helsikes døren. Til slutt bestemmer jeg meg for å lukke hjernen før den smelter. Døren blir stående åpen, og jeg fortsetter å pakke ut.

Når jeg tømmer den siste kofferten, merker jeg at jeg er sulten. Det må nærme seg lunsjtid. Jeg snur meg etter vekkerklokken for å se, og da ser jeg ham i kommodespeilet. Han kommer gående bortover mot soverommet. Bra. Nå ser han at jeg ikke lukket døren. Jeg står ved siden av sengen og prøver å finne på noe å gjøre så han ikke skal tro at jeg bare står der. Nattbordet er rett ved siden av, og jeg tar etter noe før han kommer. Før jeg vet ordet av det, står jeg og med det lille brettet med p-piller og studerer dem. Fy faen. Seriøst, Emma?

– Hei, sier han når han kommer bort. – Beklager at jeg forstyrrer deg, men jeg må låne ringen din. Jeg snur meg akkurat idet han står i døren. Han har tatt av seg snekkerbeltet, og han står med tomlene hektet i bukselinningen bak. Han ser seg fort rundt i rommet før blikket faller på hendene mine. Jeg lukker hånden fort og håper at han kanskje ikke ser hva jeg holder – men jeg er temmelig sikker på at han er en som vet nøyaktig hvordan et brett med p-piller ser ut. Jeg funderer på hva jeg har mest lyst til, krølle meg sammen til en ball og dø, eller dunste vekk igjen, når jeg får med meg hva han har sagt.

– Til hva? spør jeg skarpt. Hva i himmelens navn kan han trenge ringen min til?

– Eh, til å pisse, sier han med altfor mye munterhet i stemmen.

Jeg står der og ser tomt på ham, og jeg har en sterk følelse av at det er noe jeg ikke får med meg. Hva er det som skjer her?

Han venter litt, men så sier han: – Hva blir det til? Så fatter jeg det. Herregud, Emma! Han ber om å få låne toalettet ditt. Ikke smykkene dine.

– Selvsagt. Det er der, sier jeg spakt, og peker på døren til badet. Jeg er så flau at jeg kjenner hvordan det kommer krypende oppover nakken og bre seg over hele ansiktet og topplokket. Nå er jeg sikker på at jeg rødmer, og jeg snur meg vekk så han ikke skal se det.

– Takk, sier han og snur seg for å gå, og med ryggen til sier han: – Forresten, herjingen til bestemoren din kommer til å ta meg flere dager å reparere, så du kan bare ta det litt med ro. Han går bortover gangen, og jeg føler ikke lenger for å dunste vekk. I stedet får jeg lyst til å fike opp den innbilske dritten.

– Faen ta deg.

Det glipper ut av meg med mye mer freidighet og selvsikkerhet enn jeg faktisk føler. – Og bikkja di med, legger jeg til høyt nok til at han hører det.

Han snur seg og ser på meg igjen. Øynene virker giret. Et smil leker om munnen hans, og jeg regner med at han føler for å le av meg, men det gjør han ikke. Han blir bare stående der og se på meg som om det strømmer en galskap gjennom ham. Jeg begynner å tro at han prøver å trekke meg opp med vilje. At han tester meg på en eller annen måte. Jeg skjønner hva han driver med nå, og jeg er helt klar for å være med på leken.

Men så snur han igjen og går inn på badet. Døren blir lukket igjen, og jeg går ut på kjøkkenet for å se hva han har gjort der hele formiddagen, og lover meg selv dyrt og hellig at jeg ikke skal miste fatningen igjen. Jeg skal være rolig.

Når jeg kommer inn, får jeg bekreftet at han virkelig prøver å trekke meg opp. Han har tatt alle skapene ned fra veggen, revet opp linoleumsbelegget på gulvet og fjernet alle benkeplatene. Han har ødelagt mye mer enn min imaginære, rusa bestemor noensinne kunne klart. Nå tviler jeg sterkt på mannens vett og forstand, og jeg forstår hvorfor han sa at han kom til å bruke flere dager. Greit det, David. Bare kom igjen.

3

Han kommer ut fra badet mens jeg holder på å lete i kjøleskapet etter noe å spise. Jeg er lettet over at han ikke har fjernet døren der, i hvert fall ikke ennå. Jeg tar ut litt ost, et eple og et yogurtbeger og går forbi ham for å sette det på det lille bordet i stuen. Så går jeg tilbake for å hente en flaske med vann og en kniv. Når jeg stiger over all kryssfineren, merker jeg at han iakttar meg. Det er et veldig lite kjøkken, og jeg håper i det stille at han ikke kommer inn hit før jeg har gått ut. At jeg sa «faen ta deg», henger i luften, og jeg ønsker på en eller annen måte å ta det tilbake, men bare fordi han lot til å like den fiendtlige innstillingen min, ikke fordi jeg ikke mente det.

Jeg tar det jeg trenger og skynder meg ut fra kjøkkenet. Han betrakter meg inngående, og det liker jeg. Det er fordi han er forbauset over at jeg ikke har sagt noe om hvordan det ser ut på kjøkkenet. Når sant skal sies, er jeg det også. Men jeg har ikke lenger tenkt å la min irritasjon bli hans underholdning.

– Jeg tenkte at mens jeg først var i ferd med å rydde opp etter den ville bestemoren din, kunne jeg like godt fikse resten av kjøkkenet ditt også, sier han, nesten omtenksomt. – Carl er en bedriten husvert. Han reparerer ingenting han ikke må, så jeg tar meg noen friheter på dine vegne. Ta det med ro. Når han får se det, blir han forbanna på meg, ikke på deg.

Jeg vet ikke helt hva jeg skal si, men innerst inne håper jeg at verken Carl eller David regner med at jeg skal betale for den improviserte oppussingen. Reparasjon av skapene var en del av leieavtalen, ja, men ikke alt det andre.

– Å, sier jeg. – Så fint, da. Takk for det. Men bare så du vet det, betaler jeg ikke for alt dette. Jeg legger sikkert for mye trykk på ikke, for han hever øyenbrynene og ser nesten såret ut.

– Det regnet jeg ikke med, sier han. – Ta det med ro. Det er Carl som må betale. Stol på meg. Måten han sier det på, får meg til å lure på akkurat hvordan Carl skal betale, men det bryr jeg meg ærlig talt ikke noe om. Bare jeg slipper å åpne lommeboken.

– Vil du ha litt mat? spør jeg.

Fanken. Det later til at munnen min lever sitt eget liv. Men nå er det gjort. Jeg sier til meg selv at hensikten med tilbudet var å gjøre litt opp for «faen ta deg», men han virker ikke det minste forulempet. Han likte det tydeligvis.

– Du har nok lagt merke til at kjøkkenet mitt er ganske kaotisk for tiden. En dust tok seg friheter på mine vegne, så jeg kan egentlig ikke lage noe varmt, men jeg deler gjerne det jeg har, sier jeg rolig. – Jeg får vel takke dusten for at han lot kjøleskapet mitt være i fred.

Han fortrekker ikke en mine. – Jeg er sikker på at dusten mente det godt, sier han og ser meg rett inn i øynene, som jeg prøver å la være å himle med. – Og ja, det hadde vært godt med litt mat.

Herlig. Nå må jeg gi dusten mat også. Jeg reiser meg og går ut igjen på kjøkkenet. Mens jeg finner fram mer mat, vasker han hendene i vasken på kjøkkenet. Når han såper seg inn, klarer jeg ikke å la være å se på tatoveringene. Armene er dekket med fugler. Flere av dem er kunstferdig vevd sammen i svevet. Vingene overlapper hverandre, og stjertene følger hverandre. Jeg lar meg fascinere av elegansen deres. Hver fugl har forskjellig størrelse og form, og hver eneste fjær er forseggjort. De er fantastisk vakre. Jeg får lyst til å ta på dem. Se fargene på nært hold. Spørre ham om tatovøren. Men jeg gjør det ikke, for jeg har ikke ord.

Når jeg ser på armene hans, får jeg nesten skyldfølelse. Som om jeg har sett noe som skulle vært privat. Intimt, til og med. Jeg ser dem bare en kort stund, men de sier meg mer om David enn jeg tror han vil jeg skal vite. Alle kan selvsagt se armene hans, men jeg føler at jeg har blottstilt ham på en måte. Som om det at jeg ser på dem, kan gjøre ham forlegen. Sårbar, til og med. Men jeg vet at tusenvis av mennesker sikkert har sett tatoveringene uten å tenke mer over det.

Kanskje det er jeg som er forlegen.

At vi to står sammen inne på det knøttlille og kaotiske kjøkkenet mitt, føles plutselig pinlig, og jeg vil ut. Jeg må gå sidelengs forbi mellom ham og veggen, og jeg passer på så jeg ikke kommer borti ham. Jeg setter resten av maten på bordet og deler alt opp. Han tørker hendene med tørkerull.

– Når flyttet du inn? spør han. – Jeg har ikke sett deg i nabolaget, så det må være ganske nylig. Jeg får lyst til å komme med en bedrevitende kommentar om alle pappkartongene som står rundt omkring, men finner ut at det er best å la være.

– Jeg har bare vært her noen få dager, svarer jeg når vi setter oss. – Jeg begynner i ny jobb på mandag.

– Jaså? sier han med noe som kan minne om stolthet i stemmen. – Så fint for deg, da. Hva skal du jobbe med?

– Det er for FBI, sier jeg. – Jeg skal etterforske en forbryter som narrer kvinner til å betale for oppussingsprosjekter de ikke har bestilt.

Så kommer det. Smilet hans. Det er ikke stort, og han viser ikke tennene, men det er like fullt et smil. Jeg smiler tilbake.

– Jøss. Det høres ut som en interessant sak, Emma, sier han. – Tipper drittsekken er en kjekkas å se til.

– De sier han er en innbilsk drittsekk også, legger jeg til.

– Ta det med ro. Du skal ikke betale en rød øre for det nye kjøkkenet ditt.

– Hvordan kan du vite det?

– Fordi jeg spiller poker med Carl hver tirsdag kveld, og jeg har allerede vunnet det nye kjøkkenet ditt. Vil du ha nytt bad også? Det kan jeg ordne til onsdag morgen.

– Aha. Det ser ut til at kjeltringen virkelig er en innbilsk drittsekk, sier jeg. – Men jeg er glad han bruker gevinsten så smart. Jeg visste ikke at det fantes filantropiske forbrytermenn. Det var overraskende.

– Forbrytermenn er beryktet for å overraske, sier han, og jeg kjenner en klump i halsen. Hele tiden mens vi har snakket, har jeg smugkikket på fuglene på armene. Plutselig angrer jeg på at jeg har tatt det som kunne vært en normal samtale, og gjort det om til spøk på spøk. Men han smiler fremdeles, så jeg tror han liker det.

– Overraskelser er bra, sier jeg. Bra? Det er det eneste jeg kommer på. Ordene virker malplassert.

Vi sitter der og spiser uten å si et ord mer. Jeg ser på maten, ikke på ham. Når jeg kikker opp en stund etterpå, ser han rett på meg, og fremdeles smiler han, selv når han spiser.

– Hva er det? spør jeg.

– Har du tenkt å fortelle hva den nye jobben egentlig går ut på?

– Jeg skal jobbe for et selskap som utformer telekommunikasjonssystemer til kontorbygninger. Jeg er elektroingeniør. Han ser faktisk fornøyd ut, noe som forundrer meg kraftig. – Velkommen til nerdeland, legger jeg til og trekker på skuldrene. Herregud.

– Nerdeland? spør han, og ler nesten. – Dritvittig. Jeg må se rystet ut over svaret, for nå er det hans tur til å trekke på skuldrene.

– Hvor lenge har du jobbet for Carl, da?

– I nesten to år. Han eier et par leiegårder, og jeg tar meg av alt vedlikeholdet i bytte mot leien. Å. Så David bor her? I denne bygningen? – Det er ingen dårlig overenskomst. Selv tar jeg noen strøjobber for å ha penger til mat og sånt, og vanligvis gjør jeg rent bord på pokerkveldene, så jeg er god. Egentlig er jeg snekker, men jeg gjør det andre har behov for, så jeg slipper en gjennomregulert ni til fire-jobb.

– Jeg ser ikke fram til å begynne klokken ni selv, men jeg tror jeg kommer til å ha godt av det.

– Det tror jeg nok, sier han og reiser seg. – Jeg skal gjøre et par ting til her, og så må jeg komme meg av gårde.

Han går tilbake til kjøkkenet, og jeg følger etter med tallerkenene. Når jeg setter dem i oppvaskkummen, hekter han på seg snekkerbeltet. Jeg ser på fuglene igjen fordi jeg vet at han har blikket festet på beltet og ikke på meg. Fuglene er til å miste pusten av.

– Bor du i denne bygningen? Herregud, Emma. Vil du virkelig dette? Jeg forbanner nysgjerrigheten min og ber den dra til helvete.

– Ja, sier han. – Rett over deg, men to etasjer opp. Det forklarer hvorfor han visste hvilken leilighet som var min og nøyaktig hvor kjøkkenet var. Det forklarer ikke hvorfor han ringte på nede.

– Å. Hvorfor ringte du på nede i morges, da? spør jeg.

– Fordi jeg liker å presentere meg på den måten. Han slår ut med armene. – Ville du ha åpnet døren hvis du så meg i kikkhullet?

– Ja … men bare på grunn av snekkerbeltet. Jeg mener det som en spøk, men jeg er ikke sikker på om han kommer til å oppfatte det slik.

Han humrer. – Funker hver gang, sier han.

Jeg bruker to timer til på soverommet med å pakke ut og kople opp pc-en og tv-utstyret. Jeg hører at Davids mobil ringer. Han går ut av leiligheten og lukker døren etter seg, og jeg lurer på om han kommer inn igjen. Noen få minutter etterpå hører jeg at han åpner døren igjen. Han snakker med noen, men jeg hører ikke hva de sier.

Jeg går ut i stuen, og han og en eldre mann bærer esker inn i leiligheten min.

– Det nye kjøkkenet ditt er nettopp kommet, sier han. – Når vi har båret alt inn, stikker jeg.

– Ja vel, sier jeg og ser på den andre mannen gå baklengs ut av leiligheten, antakelig for å hente en ny eske. Begge går ut, og så gir David den andre mannen et håndtrykk og sender ham av gårde. Jeg prøver å finne noe å gjøre i stuen – jeg vil ikke være på soverommet når han går.

Jeg bestemmer meg for å åpne en eske og begynner å stable dem borte ved bokhyllen. Imens går David ut igjen på kjøkkenet, og jeg hører at han tar av seg snekkerbeltet og legger det på gulvet. Han kommer ut igjen, går bort til døren og ser på meg.

– Takk for maten, Emma. Jeg kommer tilbake i morgen. Og da ringer jeg ikke på nede. Han forsvinner før jeg får sagt ha det.

*

Hva i helsike har skjedd i dag? Jeg er vant til at folk trekker meg opp. Vant til å være sint. Vant til temperamentet mitt. Men jeg er ikke vant til å undertrykke det, og nå er jeg utslitt. Var det bare elendig flørting, eller holdt han meg for narr? Jeg vet ikke om jeg skal være forbanna eller smigret. Pokker ta meg. Pokker ta ham. Han går sikkert på bar i kveld, hvor han skryter til kameratene om den kvikke rødtoppen han jobber hos, og hvor godt han liker å se henne vri seg på kroken. Jeg bestemmer meg for å være sint i stedet for smigret, noe som ikke forbauser meg det minste.

Jeg går inn igjen på rommet for å sjekke e-posten, og mobilen i samme slengen. Det er ingen beskjed fra Carl.