CARLA NEGGERS

Bristol Island

OVERSATT AV Kari Lyngstad

– EN SHARPE OG DONOVAN-KRIM –

Til onkel John og tante Martha

1

Boston, Massachusetts

Da Emma Sharpe avsluttet løpeturen langs havnepromenaden i Boston, merket hun jetlagen i hver trevl i kroppen. Etter tre dager hjemme fra Dublin var hun ennå delvis på irsk tid og hadde våknet tidlig denne kjølige lørdagen i november. Hun hadde festet 38-kaliberen i beltet, tatt på seg de slitte joggeskoene og lagt i vei. Da hun hadde mindre enn åtte hundre meter igjen av ruten på åtte kilometer, var hun sikker på at hun ikke ble skygget. Som spesialist på kunsttyverier, var hun ingen ekspert på den slags, men hun var tross alt FBI-agent og kunne det mest grunnleggende.

Matt Yankowski, spesialagenten som ledet den lille Boston-baserte gruppen Emma begynte hos i mars, hadde ikke lagt noe imellom da han snakket til agentene sine i går på en videokonferanse. – Denne Sharpe-tyven vet hvem vi er. Han vet hvor vi jobber. Det er også mulig at han vet hvor vi bor. Gjør han ikke det, kan han prøve å finne det ut. Vær ekstra på vakt. Yank hadde sett rett på Emma. – Særlig du, Emma.

Ja. Særlig hun.

Denne Sharpe-tyven.

Vel, det var sant. Emma var tross alt barnebarnet til Wendell Sharpe, den noen og åtti år gamle privatetterforskeren med kunsttyverier som spesialfelt og som hadde vært på sporet av den notoriske kunsttyven i ti år. Lucas, broren hennes, som nå satt ved roret i Sharpe Kunstetterforskning, var også dypt engasjert i den opptrappede letingen etter tyven deres, et smart og skamløst menneske – sannsynligvis en mann – som hadde klart å unngå å bli tatt siden sitt første tyveri i en liten landsby på den sørirske kysten.

Emma sakket farten og satte kursen mot verftet, hvor hun hadde en liten leilighet i sokkeletasjen i en murbygning med tre etasjer som en gang hadde vært et lagerhus. Hun hadde utsikt mot en båthavn ved siden av verftet. En fin utsikt, men folk som skulle ned til båtene sine stanset ofte utenfor vinduene hennes for å slå av en prat, ta en sigarett eller ta en telefon. Selv om hun hadde vokst opp ved sjøen sør i Maine, hadde hun ikke regnet med at leiligheten i Boston skulle bli en slik gullfiskbolle da hun fikk tak i den i mars, flere uker før båtsesongen.

Hadde tyven kikket inn vinduet hennes også?

Hun låste seg inn og regnet med å finne Colin i sengen ennå, eller på sofaen med en kaffe. Spesialagent Colin Donovan. Hemmelig agent, også fra Maine og forloveden hennes i fire dager. Han hadde fridd til henne på en pub i Dublin. – Emma Sharpe, jeg er vilt forelsket i deg, og jeg har lyst til å være sammen med deg for alltid.

Hun smilte mens hun så etter i den koselige stuen, på soverommet og på badet. Colin var ingen steder i den tre hundre kvadratmeter store leiligheten de nå mer eller mindre delte. Så fant hun beskjeden han hadde skrevet på baksiden av en konvolutt og lagt på benken på det lille kjøkkenet, ved siden av kaffetrakteren. «Snart tilbake.»

En mann av få ord.

Han hadde gjort kaffen klar og tatt favorittsyltetøyet hennes med ville blåbær fra Maine ut av kjøleskapet.

Emma smilte fremdeles da hun gikk i dusjen. Hun hadde våknet ordentlig på løpeturen, som ble gjennomført tidlig selv til henne å være. Etter tre uker i Irland hadde hun og Colin vennet seg til tidsforskjellen på fem timer. Oppholdet deres startet med et par herlige uker i en avsidesliggende hytte hvor de ble bedre kjent med hverandre. Så ble de trukket inn i forsvinningssaken og drapet på en amerikansk dykker og forkjemper for delfiner og hvaler, som het Lindsey Hargreaves. Tilbake i Boston begynte Emma å venne seg til tidsforskjellen.

Hun og Colin hadde elsket i går kveld, og det hadde hindret henne i å sovne klokken åtte om kvelden, som var ett om natten i Irland. Han virket uberørt av tidsforskjellen. Oppdragene hans med konstante farer og hyppige skifter av tidssoner hadde utvilsomt bidratt til det, men Emma hadde også mistanke om at han rett og slett bare var slik.

Colin ville visst det om noen skygget ham. Uten tvil.

Hun tok på seg en morgenkåpe og gikk ut igjen på kjøkkenet. Der laget hun kaffe og ristet brød som hun tok med bort til den beskjedne sofaen som sto inntil en vegg hvor mursteinene var hentet fram, med vinduene ut mot båthavnen på motsatt vegg. Hun tok opp en bunke med fotografier hun og Colin hadde funnet fram kvelden før, deriblant et av henne som tjueen år gammel novise. Colin hadde lagt det under lampen og kommentert det korte håret og de «fornuftige» skoene. Hun hadde håret lengre nå, og selv om hun aldri kom til å gå på skyhøye hæler, var skoene og støvlene hennes flottere nå enn de hun gikk med i klosteret.

Colin hadde kikket nærmere på fotoet. – Å, men se på det søte smilet og gnisten i de grønne øynene dine. Han hadde smilt til henne. – Søster Brigid ventet bare på at en hardbarket hummerfisker skulle spasere rett inn i klosteret hennes.

Emma gikk under navnet Brigid den korte tiden hun var novise hos De glade hjerters søstre, en liten orden på en stille halvøy ikke langt fra hjembyen hennes på den sørlige kysten av Maine. I september ble en som hadde vært i ordenen lenge og som var Emmas tidligere mentor – en ekspert i kunstkonservering – drept. Yank hadde sendt Colin for å holde øye med henne. Han hadde prøvd å gi seg ut for å være hummerfisker, noe han faktisk hadde vært før han gikk inn i havnepolitiet i Maine og siden i FBI – men Emma hadde fort skjønt hans egentlige ærend.

– Tipper du gikk med rødt blondeundertøy, hadde han sagt da han la fotoet fra seg på bordet.

Emma hadde rødmet. – Det går jeg ikke med nå heller.

Han hadde blunket sexy til henne. – Vent til Valentinsdagen.

De hadde glemt fotografiene og havnet i sengen, hvor de hadde elsket til hun sank utmattet sammen i armene hans. Han var mørkhåret, bredskuldret og full av arr, en mann som stolte på instinktene og erfaringen når han vurderte en situasjon. Han grublet ikke, og han kunne ikke sitte stille ved et skrivebord mer enn tjue minutter av gangen. Hun var mer analytisk av seg, en som gjerne tenkte gjennom alle muligheter, og hun var en grubler.

Men selv om de var aldri så forskjellige, hadde også hun og Colin likhetstrekk, tenkte hun. FBI, oppveksten i Maine, sterke familiebånd, kjærligheten til Irland. Den stormende forelskelsen handlet ikke bare om motsetninger som tiltrakk hverandre, men snarere forbudt kjærlighet som hadde kommet som kastet over dem. Ennå hadde de ikke fortalt noen om forlovelsen. Mandag kveld i Dublin hadde Colin gitt henne en nydelig diamantring som var håndlaget av en gullsmed på den sørvestlige irskekysten. Motvillig hadde hun tatt ringen av da de landet på Logan Airport i Boston etter flyturen fra Dublin tirsdag.

Emma var så fordypet i egne tanker at hun skvatt da mobilen vibrerte på bordet. Hun tok den og regnet med å se navnet til Colin på skjermen. I stedet var det et nummer hun ikke kjente. Feil nummer? Hun skulle til å svare, men før hun fikk sagt noe, hørte hun en kvinnestemme. – Er dette Emma Sharpe? Agent Sharpe i FBI?

– Ja, det stemmer. Hvem er du?

– Hva? Å, jeg heter Rachel Bristol. Jeg må snakke med deg. Det er viktig.

– Ja vel. Få høre.

– Ikke i telefonen. Ansikt til ansikt. Møt meg på Bristol Island. I Boston Harbor. Det går en bro ut. Du trenger ikke å ta båt.

– Hva gjelder det, ms Bristol?

– Kunsttyveriet ditt. Bristol Island, Sharpe. Møt meg ved den hvite hytta om en halvtimes tid. Det går en sti opp fra båthavnen. Hun gjorde et opphold. – Kom alene. Vær så snill. Jeg snakker ikke med andre enn deg.

Rachel Bristol – eller hvem hun nå var – la på.

Emma spratt opp. En halvtime var ikke mye.

Hun løp inn på soverommet og tok på seg mørk dongeribukse, en mørkeblå genser, skinnjakke og støvler. Hun tok id-kortet og pistolen. Hun skrev ingen lapp til Colin. Hun kunne sende en melding til ham på veien.

Å møte informanter var en innfløkt affære selv med tanke på standardrutiner, ferdigheter og erfaring. Men det spilte ingen rolle. Ikke denne gangen.

Det var hennes tyv.

Hennes problem.

2

Se etter på badet, sa Matt Yankowski og prøvde tydeligvis å skjule blandingen av bekymring og irritasjon over hvor Lucy, konen hans, kunne være.

Colin Donovan så seg skeptisk rundt der han sto på det ujevne gulvet i det eneste soverommet i FBI-agentens rønne av en leilighet nær Bostons South Station. Den var større enn Emmas, men den hadde kakerlakker og rustne kjøkkenredskaper, og en dusj som tatt rett ut av Psycho. Han tok en rask kikk inn på badet. Han hadde ikke gått inn for å se om Lucy var der. Hva var vitsen? Hadde han vært Lucy Yankowski, ville han også tatt beina fatt.

Men nå var Yank, formelt sett Colins sjef og en som satt alene borte i Irland, bekymret for konen sin og ekteskapet. Colin ville at Yank skulle slippe å forklare. Det var enklere, smidigere og mer taktfullt bare å se etter på det fordømte badet.

Colin skjøv døren til badet helt opp og gikk inn på de sprukne, sekskantede flisene i svart og hvitt, så gamle og slitte at de svarte flisene borte ved dusjkabinettet var blitt grå. Med mobiltelefonen mot øret betraktet han den høye vasken og knaggrekken med håndklær. – Yank, er du klar over at knaggrekken henger skjevt?

– Ja, og det blåser jeg i. Den gjør nytten. Ser du noe?

– Mannfolkting. Barberbørste, barbersåpe, høvel. Ingenting som minner om noe feminint.

– Sjekk dusjen. Se om hun har satt igjen sjampo der.

– Jeg kan garantere deg at hun ikke har brukt dusjen. Da ville hun heller ha tatt inn på hotell, Yank. I svarte heller.

– Kan du se etter, er du snill?

– Det betyr at jeg må ta i dusjforhenget.

– Det er rent. Det er bare flekker. Det hang der fra før. Jeg ville ikke kjøpe nytt.

– Et dusjforheng koster nesten ingenting.

Yank sa ingenting, og Colin trakk forhenget fra. Han kunne vel vaske hendene når han var ferdig. Yank var renslig til tross for dette rottereiret av en leilighet, men dusjen og dusjforhenget var motbydelig. Det var det eneste riktige ordet.

– Det står ingen sjampo her, sa Colin. – Bare et oransje såpestykke.

– Tjæresåpen min. Jeg tok den ikke med til Irland.

– Jeg kunne levd et helt liv uten å vite at du bruker tjæresåpe, Yank.

– Tror du jeg liker at du må gå gjennom leiligheten min?

Colin sukket og gikk inn på soverommet igjen. – Lucy har ikke vært her. I så fall har hun ikke blitt værende lenge. Sengen er oppredd. Kjøleskapet tomt. På badet og kjøkkenet er vaskene ubrukt. Kakerlakkene …

– Jeg trenger ikke å høre om kakerlakkene, sa Yank. – Jeg har bodd der i nesten et år, så jeg vet alt om de fordømte kakerlakkene. Jeg skaffet meg en billig leilighet med en måneds oppsigelsestid fordi jeg trodde Lucy ville bli med meg. Vi kunne solgt huset nord i Virginia og kjøpt noe i Boston. Det hadde bare vært fint å leve litt enkelt.

Akkurat det hadde han strukket litt langt, men Colin sa ingenting. Nå gikk han ut igjen på kjøkkenet. En kakerlakk kom i parademarsj over gulvet. Der det var én av dem, var det flere hundre. Slik var det ofte i deres egen bransje også, men det skulle Yank slippe å høre akkurat nå.

– Hvor tror du at hun er? spurte Colin.

– Hun har reist for å surmule.

– Hvor?

– Paris. Praha. Tahiti. Hvordan skal jeg vite det? Jeg er bare mannen hennes.

Colin hørte hvor oppbrakt Yank virket. Han var tidlig i førtiårene, en typisk pertentlig FBI-agent uten så mye som en rynke på dressen. Han og Colin hadde møtt hverandre for fire år siden, da Colin jobbet frivillig på sitt første spaningsoppdrag. Matt Yankowski var en legendarisk feltagent og hadde vært kontaktagenten hans gjennom to års krevende, farlig og hemmelig arbeid. Så hadde FBI-direktøren kalt inn Colin til et annet oppdrag – et som var enda mer krevende, farlig og hemmelig. Det ble avsluttet i oktober med pågripelsen av den siste i et nettverk av nådeløse, illegale våpenhandlere. De hadde nesten drept familien hans, og en venn, Emma.

– Når var du sist i kontakt med Lucy? spurte Colin.

– Søndag. Før jeg dro til Irland. Det var ikke en god samtale. Ikke spør. Jeg ringte henne torsdag og la igjen en beskjed. Hun ringte ikke tilbake. Jeg sms-et og sendte e-post i går, og igjen i dag morges. Ingenting.

– Sa du at du skulle til Irland?

– Nei, det gjorde jeg ikke. Yank stønnet, som om han allerede angret at han hadde ringt Colin. – Men takk for at du så innom. Jeg ville bare forsikre meg om at hun ikke var i Boston og lå bevisstløs i leiligheten min.

– Kan hun ligge bevisstløs hjemme i Virginia?

– Ikke ditt problem.

– Yank, det er unødvendig å si at du er nødt til få kontakt med henne snart. Med tanke på alt som har skjedd kan vi ikke ha konen din på avveie.

– Du har rett, Donovan. Det er unødvendig å si.

– Yank … Colin nølte litt. – Har du snakket med direktøren i det siste?

– Ja. Han sier at han skal gå av. Yank så lettet ut fordi de snakket om noe annet. – Han flytter til Mount Desert Island for å bli bestefar og skrive memoarene sine. Det var derfor dere to fikk så god kontakt, vet du. Han elsker Maine.

– Kanskje han og jeg kan ta turer for å se på lundefugl.

– Det kan jeg se for meg, men jeg vet ikke hvem som skremmer turistene mest, du eller han. Jeg har hørt noen rykter om hvem som kommer etter ham. Alle navnene gir meg utslett, men det blir som det blir. Men du, kunne du ha tatt en omgang med kakerlakksprayen før du går? Det står en boks under vasken.

En boks, og en million kakerlakker. Colin tenkte seg om før han svarte. – Jeg skal spraye her hvis du stikker innom Celtic Whiskey Shop i Dawson Street i Dublin før du drar, og kjøper en flaske god irsk whisky til meg.

– Avtale.

– Si fra når du hører fra Lucy igjen.

Colin la på. Han brukte kakerlakksprayen – også rett på kakerlakkene – og så kom han seg fort som faen ut av rønna til Yank. Eneste grunnen til at det ikke var rotter der, var at leiligheten lå i tredje etasje. Det var selvsagt ingen vektere i bygningen. Det var knapt nok en ytterdør.

Colin nøt den lyse, kjølige novemberdagen. Han hadde våknet og sett e-posten fra Yank, som ba ham gå innom leiligheten hans for å se etter Lucy. Reservenøkkel lå på kontoret hans ikke så langt fra der Emma bodde. Hun hadde allerede lagt ut på løpeturen sin. Colin stusset på det Yank ba ham om da han spaserte bort til den strengt bevoktede, men anonyme bygningen hvor HIT lå. Det sto for high impact target og var navnet Yank hadde valgt på det håndplukkede teamet. Yank hadde fått Colin til HIT i oktober. Noen få uker senere hadde Colin pakket for å dra til Irland og kople av. Han hadde regnet med å gå turer i de irske åsene og drikke irsk whisky og Guinnes alene, men Emma hadde blitt med til den lille hytta i Kerry-åsene. Hun hadde ikke ventet på invitasjon, men slik var Emma Sharpe. Den tidligere nonnen hans, kunstkonservatoren og eksperten på kunsttyverier – hans livs store kjærlighet – var den modigste kvinnen han kjente. Det hadde sine ulemper, siden hun kunne gjøre hva som helst uten tanke på risikoen.

Han så at han hadde fått tekstmelding fra henne.

Møter informant på Bristol Island. Snart tilbake. Fin løpetur.

En informant? Emma? På Bristol Island? Hvor i huleste var det? Colin sendte en sms tilbake.

Er du alene?

Han knappet igjen ytterjakken og fortsatte mot HIT-kontorene og leiligheten hennes mens han googlet Bristol Island på mobilen. Det var en av mer enn tretti øyer i Boston Harbor, og uvanlig fordi den var i privat eie og ikke en del av Boston Harbors fredete rekreasjonsområde. Han ventet, men Emma svarte ikke. Han ville ikke ringe henne midt i et viktig møte. Som med Lucy Yankowski, trengte ikke Emmas taushet å bety noe.

Men det kunne bety noe.

3

Emma trasket langs den kalde, harde sandstranden lengst borte på Bristol Island, som hadde forbindelse til en fastlandshalvøy med en kort, privat bro. Det kunne knapt nok kalles en øy. Hun hadde parkert i en båthavn – fasjonable Bristol Island Marina, som var stille en lørdag morgen i november – og fant stien hun fikk oppgitt i telefonen. Den hadde hun fulgt gjennom et parti med buskas og trær som stort sett var nakne nå, bortsett fra et og annet rustrødt blad som klamret seg fast til de grå greinene. Stien endte på en halvmåneformet strand hvor det sto fem-seks forfalne hytter som liksom bare ventet på å bli feid på sjøen av en skikkelig storm fra nordvest.

Den eneste hvite hytta var nummer to i rekken, og den sto mellom en grå hytte som nesten hadde sunket ned i sanden, og en liten brun hytte som var den eneste med gjenspikrede vinduer. Sjøvann, sand, trær og busker hadde invadert det som måtte ha vært her av hager. Hyttene så ut til å være hundre år gamle; kanskje var det en tidligere sommerkoloni av familier som en gang hadde nytt sjøluft og kamskjell på dette tilfluktsstedet rett utenfor storbyen.

Emma så ingen fotspor i blandingen av sand og sjøgress mellom henne og den hvite hytta. Kvinnen som ringte, kunne ha kommet en annen vei. Det var lavvann. Noen få skrantne måker undersøkte tilbudet i bølgende. Den største i flokken satte seg på en forfallen pir og så på Emma som om den visste noe hun ikke visste.

Hun så storbyen rett borte på den andre siden, men det var som om den var lenger borte. Tidlig i juli hadde hun tatt hurtigbåt mellom øyene og utforsket noen av øyene ytterst. Hun hadde kost seg alene på piknik med panoramautsikt til Boston skyline. Hun hadde gledet seg over å være tilbake i New England som medlem av Matt Yankowskis team, og hun hadde nettopp spilt en viktig rolle i pågripelsen av Viktor Bulgov, Colins beryktede våpenhandler og Picasso-entusiast. Den gangen kjente hun ikke Colin. Hun hadde bare antatt at en hemmelig agent hadde skygget Bulgov og samlet bevis mot ham og nettverket hans og de illegale aktivitetene deres.

Hun skrittet over knuste ølflasker ved siden av en bålplass med forkullede vedkubber og kom bort til den hvite hytta med en sliten veranda som ikke nådde mer enn femten centimeter over sanden. Ytterdøren sto på gløtt, men sanden som hadde blåst opp på gulvplankene, lot til å være uten fotspor.

– Rachel Bristol? Det er Emma Sharpe.

En måke skrek bak henne, og vinden rusket i buskaset mellom den hvite hytta og de to andre på hver side. Da hun gikk opp på verandaen, la hun merke til noe rødt som var klint utover på veggen ved siden av døren.

Blod.

Og bleke, slanke fingrer – en kvinnehånd, slapp og urørlig på kanten av verandaen.

Emma skjøv jakken til side og la hånden på pistolen. Da hun trakk den og steg til venstre, fikk hun øye på en kvinne som lå på ryggen i gresset og sanden ved siden av hytta, med den venstre hånden oppe på verandaen.

Emma reagerte kontant, hoppet ned fra verandaen og satte seg på huk ved siden av kvinnen. Der var det mer blod, det hadde rent ned i sanden og trukket igjennom kvinnens genser. Emma sjekket pulsen, men visste allerede at det ikke var noe å gjøre. Kvinnen var død.

Var det Rachel Bristol? Eller var det en annen? En kvinne som ringte og ønsket at Emma skulle finne henne?

Den døde kvinnen hadde kort, stripet lyst hår og hadde på seg svarte, trange jeans, en åpen, svart ulljakke og en lyseblå genser som nå var rød over hele brystet. De svarte, flate skoene og de tynne, svarte sokkene var gjørmete og lite egnet for forholdene på øya.

Emma tok en nærmere titt på såret.

Ikke et knivsår. Ikke et sår fra et uheldig fall mot en skarp gjenstand. Det var uten tvil et skuddsår.

Emma gjemte seg fort bak noen glisne, grå bjørker, men en aktiv skytter som ønsket å sikte på henne, kunne ha gjort det allerede. Hun tok opp mobilen og ringte nødnummeret, og oppga at hun var FBI-agent. Beskrev situasjonen så presist hun kunne. På operasjonssentralen tilbød de seg å holde linjen, men hun takket nei.

Hun la på og ringte Colin. – Kvinnen som ville møte meg, er død, Colin.

– Hvor er du?

– Det skrev jeg. På Bristol Island. Men hun skjønte hva han mente. – Jeg har søkt dekning. Jeg er trygg. Kvinnen har jeg aldri sett før. Det ville jeg ha husket. Hvis det er den samme som ringte meg, heter hun Rachel Bristol. Det var i hvert fall det hun sa.

– Det finner vi ut av senere. Du er alene der ute. Ingen andre er i fare. Akkurat nå må du sørge for at du er i trygghet. Ikke noe annet enn det, Emma.

Slik var det for alle i hennes situasjon. Det visste hun. – Jeg har oversikten her.

– Jeg er på vei, sa Colin. – Vi holder linjen til politiet kommer.

Hun hørte måkene, skrikene var skarpere nå, høyere, som om de fornemmet tragedien som hadde utspunnet seg oppe ved den hvite hytta. Hun bøyde seg fram uten å røpe gjemmestedet sitt, og kikket ned på den døde kvinnen, og nå så hun at den høyre armen lå slapt ned til siden med håndflaten opp.

Emma ålte seg litt nærmere og la merke til noe i hånden hennes.

En liten, svart stein som var helt glattpolert.

Det var inngravert noe hun ikke kunne se tydelig, men det var ikke nødvendig. Steinen hadde et enkelt, keltisk kors og en tegning av St. Declan, en irsk helgen fra tidlig middelalder.

Korset var signaturen til en internasjonal kunsttyv som først hadde slått til for ti år siden i den lille landsbyen Declan’s Cross på den sørirske kysten.

Tyven hennes, som Yank hadde formulert det.

Åtte ganger de siste ti årene hadde tyven tatt æren for et nylig kunsttyveri ved å sende en liten stein med kors på til Wendell Sharpe, Emmas bestefar. Men så, i forrige uke, endret det mønsteret seg. Ut av det blå – uten noen forbindelse til nylige tyverier – mottok både hun og bestefaren inngraverte steiner i Irland. Det samme fikk broren i Maine, og Matt Yankowski, sjefen hennes, i Boston.

– Emma?

Lyden av Colins dype, intense stemme rev henne ut av tankene. – Jeg er her.

– Du holder deg i ro, ikke sant?

Hun hørte bekymringen i stemmen, hvor redd han var for sikkerheten hennes, og prøvde å berolige ham. – Ja, det gjør jeg. Hun gjemte seg bak bjørkene igjen. – Husk at jeg er den tålmodige av oss.

*

Da etterforskerne fra drapsavsnittet i Boston var ferdige med Emma, hadde resten av HIT-teamet samlet seg på kontoret ved strandpromenaden. Hun og Colin satt i bilen hennes, på vei dit. Han hadde tatt en drosje til Bristol Island og vist id-kortet sitt til politibetjentene som sikret åstedet, og det var det. Ingen hadde stanset ham. Da han og Emma gikk tilbake til båthavnen, fikk han henne til å gi ham nøklene. Hun hadde ikke protestert. Hun verket av anspenthet, jetlag og fra løpeturen – og fordi hun hadde kommet over en kvinne som nettopp var blitt skutt i hjel.

– Du sjarmerte ikke etterforskerne, sa Colin da de nesten var framme ved HIT-bygningen. – Det trodde jeg du kanskje du kom til å gjøre.

– Jeg er ikke i humør.

– Mener du at du ikke er i humør til å sjarmere, eller at du ikke er i et sjarmerende humør?

– Begge deler.

– Jeg sjarmerer aldri noen.

Han hadde etterforsket mer enn ett dødsfall i løpet av sine tre år hos havnepolitiet i Maine. Den rutinen hadde ikke hun. Hun ønsket den ikke heller. Men hun visste hva hun skulle gjøre i en slik situasjon, og det hadde hun gjort.

– Men du har rett, sa hun. – Etterforskerne er ikke blide på meg.

– Det er ikke så rart. En kvinne blir skutt rett før hun skal møte en FBI-agent vedrørende en internasjonal kunsttyv de ikke visste noe om. En FBI-agent som er med i et team i byen deres som de heller ikke visste noe om.

Emma sank sammen i passasjersetet i den lille bilen sin. – Jeg sa til dem at HIT er diskré, ikke hemmelig. Jeg var oppriktig, men de tok det i verste mening og mente at jeg var frekk.

Colin så bort på henne. – Sa de virkelig at du var frekk?

– Kanskje de bare himlet med øynene.

Politiet hadde sperret av den lille øya med gul teip mens de lette etter bevis, men det var ingen flere ofre og heller ingen tegn til den som hadde skutt, som kunne ha kommet seg vekk i båt, til fots eller i bil – eller som en av etterforskerne sa det, med storken. Emma hadde ikke noe konkret å komme med annet enn å fortelle om oppringningen og årsakene til at hun dro ut til øya. Hun hadde fortalt om tyven i grove trekk. Detaljene kunne vente til hun visste mer om den døde kvinnen.

Hun så ut vinduet på havnen som lå urovekkende stille under den blå himmelen. – Vi vet ikke om den døde kvinnen er Rachel Bristol, eller om det var noen av dem – den døde kvinnen eller Rachel Bristol – som ringte meg.

– Mye tyder på det, Emma.

Hun nikket og så på ham. – Ja. Mye tyder på det.

– Hun hadde et steinkors på seg som er nøyaktig likt korsene tyven din har sendt til bestefaren din etter hvert tyveri de siste ti årene. Legg til korsene som er sendt til deg, Lucas og Yank i forrige uke, så synes ikke jeg det er rart at drapsetterforskerne fra Boston er forbanna fordi vi ikke har fortalt dem om denne tyven. Jeg ba dem roe seg ned, men de har et poeng.

– Ingen av tyveriene skjedde i Boston, sa Emma. – Vi kan ikke ha tunnelsyn. Det nytter ikke.

– Vi må også se på bevisene vi har rett foran oss.

Emma så for seg kvinnens ansikt. De døde øynene. Steinen med korset i håndflaten. – Jeg har hørt om suicidale mennesker som manipulerer noen til å finne dem, men det var ikke det som skjedde her. Dette var ikke selvmord. Jeg så ikke noe våpen, og politiet har ikke funnet noe heller, i hvert fall ikke ennå.

– Hun ble ikke skutt av romvesener heller.

Emma enset ikke den spydige kommentaren. – Politiet sa at området iblant blir brukt til hemmelig skytetrening. Det kan selvsagt ha vært et vådeskudd. Jeg hørte ikke skudd. Flyene landet og tok av på Logan, men jeg la ikke merke til noen rett over oss. Jeg var opptatt av øya og formålet med besøket mitt der, ikke av det som skjedde oppe i luften.

Politiet var opptatt med å snakke med alle i båthavnen. Folk i en travel marina var nok vant til mye trafikk. Selv på en rolig tid av året ville de ikke nødvendigvis lagt merke til en som la i vei bortover stien på øya. Så vidt Emma visste, hadde ingen lagt merke til henne da hun kom.

Colin sakket farten og giret ned da de kom fram. – Fortalte du politiet alt, Emma?

– Hva mener du med alt? Han holdt blikket hennes et ørlite øyeblikk, og det var nok. – Colin, er du sint på meg?

Hun så at han grep hardere om rattet. – Vi kan snakke om det senere.

Hun rettet seg opp. – Da er du altså sint.

– Det er typisk deg å holde tilbake, Emma. Det bør du ikke gjøre nå, med denne drapsmannen på frifot.

– Jeg holder ikke noe tilbake. Jeg gjør jobben min.

– Hadde jeg vært sammen med deg da den kvinnen ringte, ville du ha fortalt det til meg da?

– Jeg fortalte deg det. Jeg sendte deg en melding.

– Det var litt av en kryptisk melding du sendte, sa han.

– Du synes ikke at jeg burde dratt ut dit alene.

– Til en øde øy for å møte en fremmed som ringte deg om en tyv som kan ty til vold? Det har du helt rett i at jeg ikke synes.

Emma svarte ikke med det samme. Hun satte pris på intensiteten og ærligheten hans, om ikke konklusjonen. Men han trodde at hun holdt noe hemmelig. At hun hadde så mange lag at han aldri ville kunne skrelle av dem og komme inn til kjernen. Kjærlighet og sex var én ting. Å kjenne henne noe annet. Hun forsto det, og tilskrev det at de hadde ulikt lynne, ikke at det var noe grunnleggende galt med forholdet deres eller henne.

– Jeg foretok en vurdering, sa hun til slutt.

– Det gjorde du, ja.

– Hva med deg? Beskjeden du la igjen på kjøkkenbenken var ikke akkurat breddfull av detaljer. Du dro av gårde på egen hånd. Hun så kjølig på ham. – Du var ikke på Starbucks, var du vel?

– Jeg fant ikke et lik.

Han ga seg ikke så lett, hennes Colin. – Jeg var forsiktig. Klar over omgivelsene. Hadde den som skjøt kvinnen ønsket meg død …

– Da hadde du vært død nå, og jeg måtte ha forklart for drapsetterforskerne at jeg ikke ante hva du skulle ute på den øya.

– Jeg ville ikke tenkt på det hvis det var du som skulle ut dit for å møte en informant.

– Av gode grunner.

– Fordi du har erfaring fra felten. Ja vel. Greit nok. Men det betyr ikke at jeg ikke visste hva jeg gjorde.

Colin sukket med sammenbitte tenner. – Jeg sier ikke at du ikke visste hva du gjorde. Jeg sier at du ikke skulle ha dratt ut dit alene. Han svingte inn på gårdsplassen. – Hvis du tror jeg er sint, så vent til du snakker med Yank.

– Vet han om det?

– Ikke hvis ikke noen har sagt noe.

– Jeg tenkte kanskje at du ringte ham mens jeg var opptatt med etterforskerne, sa Emma og skar en grimase.

– Haha. Ikke tale om, skatt. Han så bort på henne med de mørkeblå, sexy øynene som ga henne sommerfugler i magen. Blikket var fullt av frustrasjon. Så strøk han henne plutselig over kinnet. – Jeg er glad du er like hel.

– Det var godt å høre stemmen din da jeg satt der ute og gjemte meg bak et tre. Har du tenkt å fortelle meg hvor du gikk mens jeg var ute og løp?

– Det har med kakerlakker å gjøre.

– De på seks eller to bein?

– Seks.

Emma grøsset. – Ekkelt.

Colin blunket til henne, og all irritasjon var borte. – Det er noe vi har til felles. Begge hater kakerlakker.