Tina Beckett

I dine armer

Oversatt av Jan Ingar Vik

MINISERIE: MØRKE ØYNE

Dette er den første delen i miniserien Mørke øyne. De fremgangsrike kirurgene Marcos og Lucas tror at de kan håndtere alt livet har i vente for dem. Men så møter de to svært spesielle kvinner og innser at de må tro om igjen.

Kjære leser!

Du har sikkert lest historier om slektninger som finner hverandre etter å ha vært atskilt i mange år. Det kan ofte være svært emosjonelle historier der hovedpersonene til å begynne med føler seg som fremmede for hverandre.

Det er en slik historie som danner bakgrunnen for bøkene om Marcos og Lucas, bortsett fra at beretningen om dem har en egen vri. Brødrene vokste opp på to forskjellige kontinenter. Den ene ble adoptert, mens den andre vokste opp på et barnehjem i hjemlandet. Som voksne, med forskjellige etternavn, er det én ting som binder dem sammen: Et løfte som ble gitt mange år tidligere – et løfte som de begge har innfridd på hver sin måte. Jeg innrømmer gjerne at jeg felte en tåre eller to mens brødrene kjempet seg gjennom noen vonde minner og gjenopprettet forbindelsen med hverandre og fortiden.

Tina Beckett

Til alle som holder det de lover

Prolog

Marcos hadde ikke villet at hans far skulle gå. Men han hadde gått likevel … akkurat som han gjorde hver dag.

Marcos satt i støvet utenfor huset deres mens han møysommelig sorterte sakene som faren hadde kommet hjem med kvelden før. Plast her. Metall der … Forsiktig, så du ikke skjærer deg. Et rustent skap som han og broren måtte slepe bort til den store haugen av skrap. Marcos hadde sneket til seg skrutrekkeren fra ryggsekken til faren, slik at han kunne forsøke å ta skapet fra hverandre.

Han måtte gjøre så mye som mulig før Papai kom hjem, for det gjorde vondt i brystet å se farens hender skjelve mens han prøvde å få verktøyet inn i skruene – og det forskremte uttrykket han fikk i ansiktet når han ikke klarte det.

«Pass på din bror.» Farens ord ringte i ørene hans den morgenen. Akkurat som de hadde gjort hver morgen siden han så moren ligge i den rare kassen. Faren så veldig forskremt ut den dagen også. Marcos følte seg bare trist og sulten.

Så han holdt øye med Lucas mens han flyttet ting fra den ene haugen til en annen. Broren dro en kjepp langs bakken, og føttene hans var nesten svarte. Marcos rynket pannen. Hvor hadde han gjort av sandalene? Det var mange skarpe gjenstander her ute. Men Lucas hørte aldri etter. Uansett hvor mange ganger Marcos sa det til ham. Han gikk bort til broren og sparket av seg sine egne sko. Så pekte han på dem.

Leppene til Lucas ble smale, men han stakk føttene inn i skoene. Han var sint. Marcos brydde seg ikke om det. Det var jobben hans å sørge for at Lucas ikke ble skadet.

Og nå måtte han passe på faren sin også.

– Vi må skynde oss. Han kikket på solen, som ikke var like strålende lenger. – Papai kommer snart hjem.

– Det blåser jeg i.

– Nei, det gjør du ikke. Jeg hørte deg i dag. Du sa det samme som jeg sa.

– Det gjorde jeg ikke! Lucas tok opp en tom plastflaske og kastet den så hardt han kunne over gårdsplassen.

Marcos ville ikke krangle med ham. Men før faren gikk av gårde i dag tidlig, hadde Marcos fortalt ham at han hadde tenkt å bli lege når han ble voksen, slik at han kunne gjøre ham frisk.

Lucas hadde nikket ivrig. – Jeg også. Jeg har tenkt å bli den beste legen i hele verden.

Papai hadde blunket med øynene flere ganger. Så snudde han seg bort, som om han ikke trodde dem. Men han skulle få se. Marcos skulle bli flink. Så kom faren til å slutte å skjelve, og det forskremte uttrykket ville forsvinne.

De stivnet begge til av lyden av hender som klappet tre ganger ute på veien. Papai klappet aldri før han gikk inn. Bare gjester gjorde det.

Marcos snek seg bort til det høye gjerdet og tittet ut gjennom sprekkene i plankene. Det var ikke Papai. Det var en mann i uniform. – Polícia, hvisket han.

Han begynte å skjelve. Akkurat som faren.

Så satte politimannen seg på huk og tittet gjennom gjerdet. Han stirret rett på Marcos …

1

Han kunne ha hørt en knappenål falle.

Doktor Marcos Pinheiro begynte på den langsomme tellingen i hodet mens han ventet på at pasienten på den andre siden av skrivebordet skulle reagere.

Hendene hennes strammet seg rundt armlenene på den hvite skinnstolen.

En … to … tre … fi …

– Er svulsten borte? Er du sikker?

Han nikket. – Den siste CT-skanningen var helt ren. Ingen tegn til gjenvekst på hypofysen, graças a Deus. Og hormonnivåene er tilbake i det normale området.

Marcos snakket lavt og beroligende. Han visste at hun hadde stålsatt seg for dårlige nyheter, og at hun nå strevde med å fordøye at hennes verste fantasier ikke kom til å bli til virkelighet.

– Graças a Deus, gjentok hun og gjorde korsets tegn.

Graciela Abrigo var femtini år gammel. Hun hadde to barn og tre barnebarn, og kunne vært hvilken som helst av pasientene han hadde møtt de siste ukene. Men det var hun ikke. Og hans vesle takk til Gud var ikke noe han kom med ofte – særlig ikke når han snakket med pasientene sine.

Men Graciela var spesiell. Hun hadde arbeidet på barnehjemmet der Marcos vokste opp, og hadde funnet seg i mye drittprat og utagering fra hans side da broren ble revet vekk fra ham og adoptert av en navnløs familie. Han kunne fortsatt se glimtet av redsel i de unge øynene til Lucas.

Pass på din bror.

Han svelget hardt.

Han visste fremdeles ikke hva som hadde skjedd med Lucas. Ingen med det navnet hadde dukket opp i noen av Brasils offisielle registre. Men så hadde han trolig et nytt etternavn nå.

Graciela hadde forsikret ham om at paret som kom og hentet broren var hyggelige. Snille. Hun hadde sett det i øynene deres. Lucas hadde fått et godt hjem. – Graças a Deus, hadde hun mumlet, med en stemme omtrent som den hun nettopp brukte.

Men selv om dette mystiske paret angivelig var snille, ville de ikke ha Marcos. De så ikke ut til å bry seg om at de skilte to brødre som fortsatt sørget etter farens død seks måneder tidligere.

Han ristet av seg sinnet som fortsatt hadde makt til å vikle seg rundt ham og kaste ham tjueni år tilbake i tid.

Men det var over. De årene var for lengst borte.

Han tvang frem et smil, reiste seg og gikk rundt skrivebordet. Graciela hadde vært der for ham da ingen andre var det. Og han var glad for at han hadde klart å gjøre litt for henne til gjengjeld.

For Marcos Pinheiro betalte alltid tilbake gjelden sin.

Og han holdt alltid løftene sine.

Graciela reiste seg også, og omfavnet ham. Så la hun hendene rundt kinnene hans og kysset ham på det høyre på typisk São Paulo-vis.

Han hørte døren bli åpnet bak seg akkurat idet hun sa: – Jeg må komme meg hjem igjen. Takk, Markinho. For alt.

Smilet hans var ekte denne gangen, selv om han nesten krympet seg da hun brukte kallenavnet fra barndommen. – Jeg har ikke hørt det navnet på en evighet.

– Da var det på tide. Du kommer alltid til å være vesle Markinho for meg.

Smilet døde hen da han snudde seg for å følge henne til døren og så hvem som hadde kommet inn på kontoret.

Pokker.

Alle tanker om Lucas og fortiden forsvant. Forhåpentlig hadde hun ikke hørt avskjedsbemerkningen til Graciela.

For han ønsket ikke å være Markinho for dem som arbeidet under ham. Særlig ikke for en viss rødhåret amerikanerinne som hadde vært «under» ham på mer enn én måte. Egentlig hadde hun vært øverst, hvis han skulle være helt korrekt, teknisk sett.

Noe han helst ville slippe å tenke på. Alt han ville, var å glemme at det noensinne hadde skjedd.

Han fulgte pasienten ut. Så lukket han langsomt døren og lente ryggen mot den.

Doktor Maggie Pfeiffer. Lange ben, frodige kurver … og kjølig, behersket effektivitet.

– Posso te ajudar? Marcos snakket flytende engelsk. Han drillet det nådeløst inn i hodet da han begynte på medisinstudiet, for han visste det var en nødvendighet innen nåtidens medisin. Men han valgte å henvende seg til Maggie på portugisisk – selv om hun fortsatt strevde med språket, til tross for seks måneder på sykehuset.

– Å … hm. Etter å ha nølt et øyeblikk, kom hun med svaret sitt. – Ja. Jeg har et spørsmål vedrørende behandlingen av en av pasientene våre.

Våre.

Han hadde langsomt slakket på tømmene og gitt Maggie mer ansvar, særlig når det gjaldt internasjonale pasienter. Noe som var en velsignelse, ettersom det ga ham mer pusterom – tid hvor han ikke hele tiden var oppmerksom på duften hennes … og den myke, sexy aksenten når hun snakket språket hans.

Minnet om henne der hun skrevde over hoftene hans i den trange bilen … Det brøt ut svetteperler på overleppen mens da han så for seg bilder fra den dagen.

Kom over det, Marcos.

Han tvang tankene tilbake til her og nå, og fokuserte på et tryggere emne: Språkferdighetene hennes.

Hun klarte seg bra, men det var fremdeles behandlingsmetoder som hun ikke var fortrolig med … ord som hun strevde med å oversette i hodet. Og det å høre henne omtale pasienten hans som «vår», fikk noe til å røre på seg i magen. Blikket hans flyttet seg lavere et sekund, til der hvor fingrene til Maggie fiklet med en av knappene i den grønne silkeblusen. Like under brystene. Bryster som hadde fylt hendene hans perfekt.

Pokker.

Han tvang blikket tilbake til ansiktet hennes. – Hvilken pasient snakker du om?

– Ana Leandro.

– Hva er spørsmålet? Han skjøv seg vekk fra døren og tok et skritt nærmere, og blikket smalnet da Maggie rygget, helt til baken hennes traff skrivebordet. Hun kikket overrasket ned på treflaten og grep tak i den med begge hender, noe som sendte alle slags bilder gjennom hodet hans.

Veldig umoralske bilder. Av ham. Og henne.

Og det skrivebordet …

– Du har ordnet med fysioterapi for henne en gang i uken. Men hun klarer det fint. Skal vi øke det og gå litt hardere til verks?

Han strevde for å huske diagnosen til pasienten, og lukket øynene for å kunne se for seg en slags fysisk beskrivelse av den unge kvinnen. Marcos hadde alltid lært ting på en visuell måte. Det hadde ikke vært noen bøker hjemme hos dem, så han og broren ble dyktige til å memorere bilder og deretter prøve å overgå den andre.

Han undret på om Lucas fortsatt kunne …

Det spilte ingen rolle.

– Hvor er journalen hennes? Maggie hadde kommet tomhendt inn i rommet, noe som var uvanlig. Kvinnen var overdrevent effektiv. Selv måten hun elsket på var en studie i effektivitet – ikke en eneste bortkastet bevegelse. Ikke en lyd. Bare den refleksmessige lukkingen av øynene idet hun senket seg ned på ham en siste gang, strammingen av hendene mot skuldrene hans og de plutselige krampetrekningene i kroppen, som fortalte at hun nådde klimaks.

Og hennes frieza, den kjølige, reserverte oppførselen som var en motsetning til det ildrøde håret, hadde gjort opplevelsen enda hetere. Den hadde fått ham til å ville bryte igjennom ismuren og få henne til å miste all kontroll.

Kroppen hans reagerte igjen, og han trakk et beroligende åndedrag mens han ventet på svaret hennes.

– Ana er hos fysioterapeuten nå. Jeg tenkte vi skulle gå og besøke henne sammen.

– Sammen …? Han løftet øyebrynene. – Nå med én gang?

Maggie tenner sank dypt inn i underleppen.

Ok, så kanskje var det ikke bare hans tanker som beveget seg mot et veldig farlig stup. Selv om det ikke ville være særlig bra, for han kunne bli fristet til å hoppe over kanten og ta henne med seg.

– Jeg vil gjerne at vi skal gå og besøke henne. Sammen, sa Maggie. Det ble sagt som om hun trengte å klargjøre hva hun ville gjøre sammen med ham.

Synd.

– Graciela var den siste pasienten min før lunsj, så … Han la hånden på dørklinken og dro. De vanlige, kaotiske lydene fra sykehuset slapp inn gjennom døråpningen og fikk ham ned på jorden igjen.

Slik de alltid gjorde.

Stillhet var ikke hans venn. Marcos var vant til lyder. Mange lyder. De tidligste minnene stammet fra hjemmet hans i favelaen, hvor de tynne veggene og bølgeblikktaket ikke klarte å dempe lydene av liv … og død. Og barnehjemmet hvor han ble oppfostret, var en kokende heksegryte av aktivitet.

Noe som fikk Maggies stille opptreden og enda stillere elskov til å virke som om den kom fra en annen verden. Hva ville hun mene om hans verden? Bakgrunnen hans?

Det var ikke noe han ønsket å dvele ved.

– Etter deg. Han nikket mot den åpne døren.

– Så du vil besøke henne?

– Det var det du ba meg om å gjøre. Han smilte svakt mens blikket streifet over den bleke huden hennes. – Ikke sant?

Hun rødmet. Smilet hans ble bredere. Det var i det minste en reaksjon han klarte å tvinge frem hos henne. Det fantes ting som ikke engang Maggie Pfeiffer kunne skjule. Brystvortene som ble harde da han kneppet opp blusen hennes og strøk fingrene over huden. Den fuktige varmen mellom lårene da han trengte seg dypt inn i henne.

– Jo. Hun slapp skrivebordkanten og strøk håndflatene nedover det grå blyantskjørtet, trakk enda en gang oppmerksomheten hans mot områder han burde unngå. For enhver pris.

Hun suste forbi ham. Maggie kastet ikke bort tiden på uviktige ting.

Som sine egne behov?

Kanskje det var derfor hun hadde fascinert ham helt fra første gang han så henne.

Brasilianere var et varmblodig folkeslag. Og han hadde vokst opp i en atmosfære hvor den heten flammet opp av ren desperasjon. Menneskene i favelaene rev til seg lykke der de fant den, og slukte den hel. Du ventet ikke på å bli bedt. Du tok. Og lindret den smerten du hadde … om det nå var i magen eller skrittet.

Og akkurat nå befant den smerten seg så avgjort nedenfor magen.

Men han hadde sverget på at Maggie var forbudt område fra nå av. Han hadde hatt henne én gang.

Og det var mer enn nok.

*

Bena til Maggie skalv av nerver, men hun tvang dem til å fortsette bortover den lange sykehuskorridoren … for å holde kroppen i bevegelse. Hvis hun ikke stoppet, kunne han ikke se at hun skalv.

Hva i helsike var det ved den mannen som skremte henne? Hva var det ved de brune øynene som fikk henne til å flamme opp?

Det var ingen unnskyldning at han minnet henne om den mørke ridderen i drømmene hennes, som kom for å redde henne fra de forferdelige nettene som aldri så ut til å ta slutt. De som hun prøvde så hardt å holde tett om. Noe som trolig var grunnen til at hun ble Marcos’ bytte.

Nei, bytte var feil betegnelse. Det hadde ikke vært noe slikt. Ikke som de nettene fra fortiden.

Hun forsto fortsatt ikke hvorfor hun endte med å kysse Marcos mens de diskuterte en kulturell tabbe hun hadde gjort. I det ene øyeblikket hadde de sittet i bilen hans i parkeringsgarasjen til personalet, for å kjøre til leiligheten som sykehuset hadde sikret henne. Hun var nervøs og slapp vannflasken, og den rullet bort til bena hans.

Da de begge bøyde seg for å ta den opp, strøk de kinnene mot hverandre, og heten flammet opp inni henne. Marcos løftet hodet, som om han hadde sanset reaksjonen, og de brune øynene stirret dypt inn i hennes. Resten var et virvar av bevegelser og klær som ble fjernet.

Alt sammen var trolig over på mindre enn fem minutter.

Ettervirkningene var der imidlertid fortsatt, en måned senere.

Det eneste hun visste med sikkerhet om de minuttene, var at de hadde vært en tabbe.

Et feiltrinn som aldri skulle skje igjen. Han var lege. Sjefen hennes, selv om hun hadde samme tittel som ham.

Hvorfor var hun så bergtatt av ham? Hun burde være vant til brasilianere nå. Sykehuset hennes i New Jersey hadde hatt en stor konsentrasjon av dem, så mange at hun ofte ble frustrert av språkbarrieren og strevde med å forstå kulturelle normer som var så forskjellige fra hennes egne.

Da sjansen bød seg til å komme til Brasil og praktisere under en kjent nevrokirurg, hadde hun kjempet for den ettertraktede stillingen. Og fått den.

Det siste hun trengte var å ødelegge alt ved å la denne mannen komme under huden på henne.

Slik hun allerede hadde gjort for en måned siden?

Hun gikk raskere, i et forsøk på å komme unna minnene.

Det hadde vært et øyeblikks svakhet. Hun var usikker på språket og hadde brukt en håndgest med seksuelle hentydninger overfor en pasient. Marcos hadde kastet et smalt blikk på henne før han gikk inn og rettet opp fadesen. Og senere den dagen, i den halvmørke bilen sin, hadde han vist henne nøyaktig hva den gesten betydde.

Herregud!

Hun svelget hardt ved tanken.

Men selv om hun hadde gjort én tabbe, betydde ikke det at hun skulle følge den opp med en til. Hun var en klok kvinne, ikke en naiv tenåring – i hvert fall ikke nå lenger. Hun hadde allerede sett hva doktor Markinho ville ha av henne.

Og det var i hvert fall ikke hennes ekspertise i undersøkelsesrommet.

Noe som var grunnen til at hun måtte gi den mannen som gikk bak henne en kald skulder. Men tatt i betraktning at baken hennes ble varmere for hvert sekund, stirret den godeste doktoren på alt annet enn skulderen hennes.

– Her er vi.

Gudskjelov. Hun snudde seg mot ham ved glassdøren inn til fysioterapirommet. Pokker. Hun hadde kanskje tatt feil. Han så ut til ha fullstendig kontroll, slik han alltid hadde.

Kanskje hun hadde innbilt seg ting.

Eller enda verre … ønsket det.

2

– Jorden kaller Marcos!

Kjølige fingre dekket øynene hans, og han fikk et flyktig kyss på toppen av hodet, noe som nesten fikk ham til å miste taket i sin første skikkelige kopp kaffe for dagen. I et brøkdels sekund trodde han at det var Maggie som hadde kysset ham.

Det var det ikke.

Han bannet lavt før han vred hodet sidelengs for å fjerne hendene til personen. – Dette er ikke det rette stedet, Sophia.

– Nossa Senhora. Du er så gretten for tiden.

Barndomsvenninnen slengte seg ned i en av stolene på sykehuskafeteriaen og rynket irritert på nesen.

Sophia Limeira var nesten like slank nå som da de bodde på barnehjemmet. Hun hadde sett Marcos rett inn i øynene da han kom dit, tatt tommelen ut av munnen og tilbudt ham den. Han hadde bare stått der, mens han prøvde å ikke gråte foran øynene på lillebroren, som stadig spurte hvor Papai var, og når de skulle hjem igjen. Marcos forsto situasjonen allerede i det øyeblikket han så politimannen på den andre siden av gjerdet. De skulle ikke hjem igjen. Aldri mer.

Sophia hadde vært som klistret fast til ham fra det øyeblikket. Hadde til og med fulgt ham inn på det medisinske feltet og utdannet seg til sykepleier. Marcos hadde til gjengjeld beskyttet henne mens hun var liten – og følte fortsatt behov for å beskytte henne nå som hun var voksen. Og selv om hun hele tiden klaget over det, hadde han på følelsen at hun likte at noen brydde seg.

Han tok en slurk av kaffen mens han prøvde å formulere et svar. – Jeg er ikke gretten. Jeg har det travelt.

Hun gjorde en elegant bevegelse med fingrene, og fire papirlapper dukket opp i hånden hennes. – For travelt til å bli med meg på ballettforestilling? Jeg vant fire billetter under en markedsføring de hadde på Printemps.

– Printemps? Hva i helsike er det?

– Marcos! For et språk. Hun sukket og la billettene i vesken igjen. – Det er et varehus nede på 25 de Marco. Jeg vet at du har sett det.

Det enorme shoppingområdet i sentrum av São Paulo var som en maurtue av aktivitet, og det siste stedet Marcos våget seg, hvis han kunne unngå det. Området kunne også være farlig. – Gikk du dit alene?

Sophia himlet med øynene. – Jeg er ikke noe barn lenger, vet du. Vi har snakket om dette.

– Det har vi. Og du gikk med på å ta noen med deg når du handlet.

– Jeg gjorde det. Jeg tok med den amerikanske jenta som arbeider for deg. Hun hadde aldri vært der. Kan du begripe det? Etter seks måneder? Du burde i det minste ha tilbudt deg å vise henne det.

Marcos kløp seg over neseryggen. Han følte at det var en hodepine på vei.

Maggie var det siste mennesket han ville at Sophia skulle omgås. Venninnen hans kunne finne på å gjøre noe sprøtt.

– Maggie sa at hun ville bli med meg på balletten, men det er fortsatt to billetter igjen. Hun sa at du sikkert ville være med.

Noe sprøtt. Akkurat slik som det. Han tvilte på at forslaget stammet fra Sophia. – Beklager. Kan ikke.

– Du vet ikke engang datoen.

Det spilte ingen rolle. Det kom ikke på tale å gå på balletten sammen med Sophia og den nye bestevenninnen hennes.

Han forsøkte å presse sannheten ut av henne. – Nevnte doktor Pfeiffer meg med navn?

– Ja. Sophia tegnet en X over brystet med pekefingeren. – Juro.

Jeg sverger.

– Hva sa hun egentlig?

– Vel … jeg sa at jeg kanskje kom til å spørre om du ville bli med oss. «Gjør endelig det», sa Maggie.

Han lo og kjente lettelsen skylle over seg. – Det kalles sarkasme, Soph. Amerikanere bruker det ofte.

Ok, det oppklarte i hvert fall det lille mysteriet.

Sophie lente seg fremover. – Visste du også at amerikanere bruker dette som tegn på at noe er bra? Hun lagde en sirkel med tommelen og pekefingeren, og skjermet tegnet med den andre hånden for å skjule det for de andre i kafeteriaen. – Maggie sa at hun tilfeldigvis brukte det overfor en pasient for en stund siden.

– Ja, jeg vet det. Marcos grep hånden hennes og la den ned på bordet. – Men det betyr ikke at du skal gå rundt og vise det.

Han husket nøyaktig når Maggie brukte det tegnet. Syttini år gamle Guilherme Lima hadde kommet inn for å spørre om prøveresultatene sine, og før Marcos visste ordet av det, hadde pekefinger mot tommel-sirkelen kommet frem, fulgt av et par ettertrykkelige støt med hånden. Han trodde at den stakkars mannen skulle dø av slag der på kontoret hans, selv om resultatene var utmerkede. Den uskyldige oppførselen til Maggie, sammen med den uanstendige gesten, hadde tent en ildstorm i magen hans som hadde vart resten av dagen.

Da han tilbød å kjøre henne hjem, med tanke på å irettesette henne under fire øyne, hadde det ikke gått helt som planlagt. Han hadde forklart hvorfor hun ikke skulle bruke det tegnet, og øynene hennes ble store mens hun slikket seg om leppene. Enda en dødelig kombinasjon som han ikke kunne motstå. Så slapp hun den vannflasken og bøyde seg frem …

Noe det var best å ikke tenke på akkurat nå.

Som på signal fikk han et glimt av noe rødt i øyekroken, og snudde hodet for å se. Maggie sto i køen med et brett, men blikket var rettet mot ham og hånden som fortsatt holdt rundt Sophias. Hun rynket pannen, og det var noe ved uttrykket hennes som fikk Marcos til å slippe Sophia i en fei.

Han kom på bedre tanker et øyeblikk senere. Hadde venninnen hans forklart forholdet mellom dem? At han var Sophias kompis på barnehjemmet?

Hvorfor betydde det noe? Det var kanskje ikke så ille om Maggie trodde det foregikk noe mellom dem.

Dessverre hadde Sophia også fått øye på henne og vinket henne bort til seg.

Meu Deus. Hvorfor hadde han trodd at kaffe var en god idé?

Med følelsen av at undergangen var nær, så han på Maggie mens hun valgte mat, senket skuldrene og begynte å gå mot dem. Hun så ut som hun sto overfor en lang og smertefull død.

Velkommen til klubben, querida. Du er ikke den eneste.

*

Maggie hadde ønsket seg litt frukt, i håp om å kompensere for frokosten hun sløyfet i morges. Det hun imidlertid ikke hadde ønsket seg, var å være vitne til at sjefen hennes holdt den nye venninnen, Sophia, i hånden. Sophia var alt det Maggie ikke var: Veldreid, med perfekt, brun hud og silkemykt, svart hår som glinset ved hver eneste bevegelse. Jenta så også ut til å beherske flørtende smil, men hun gjorde det tilsynelatende med en fullstendig mangel på list. Etter Marcos’ reaksjon å dømme, hadde han så avgjort blitt påvirket.

Det kunne kanskje forklare hvorfor Sophia hadde vært så rask til å snakke om å invitere ham med på ballettforestillingen.

Hadde hun noen anelse om hva han og hun selv hadde gjort i parkeringsgarasjen? Nei, selvsagt ikke. Hun hadde på følelsen at Marcos ikke var den typen som skrøt av sine seksuelle erobringer.

Men han kunne være av typen som tok for seg. Og det var utvilsomt noe mellom disse to. Hun kunne se det på måten de lente seg mot hverandre på mens de snakket, de uanstrengte smilene og den avslappede oppførselen.

Tidligere kjærester?

Nåværende?

Den tanken gjorde det mye verre å måtte sitte sammen med dem. Hvis de to hadde et forhold, ville nok ikke sjefen at Sophia skulle oppdage hva de hadde gjort for en måned siden. Og etter det engstelige uttrykket hans å dømme, fryktet han det samme.

Men før hun rakk å svinge mot et annet bord, spratt Sophia opp og tok brettet fra henne. Så plasserte hun det ved siden av sitt eget og kysset henne på kinnet. Maggie hadde fortsatt ikke vent seg til det aspektet ved kulturen deres: Kyssingen, enten det gjaldt den hverdagslige kyssingen som foregikk mellom venner og slektninger, eller enda verre, den intense typen som hun hadde opplevd sammen med brasilianeren på den andre siden av bordet. Ja, den typen kyss var også på en måte fremmed for henne, ettersom de møtene hun hadde hatt tidligere i livet nesten aldri innebar munn-til-munn-kontakt.

Hun trakk pusten raskt idet et uønsket minne trengte seg inn, og ristet det fort av seg.

Han er død. Fortiden er død. Kom over det.

Hun sank ned på stolen og tvang frem et smil.

– Jeg fortalte nettopp Marcos om balletten, sa Sophia. – Og at du også skulle være med.

Å nei! Hun hadde håpet at et eventuelt drama som hadde med de billettene å gjøre, skulle foregå utenfor hennes hørevidde.

– Når var det igjen? spurte Marcos, med blikket mot ansiktet hennes, som ble varmere for hvert sekund.

– To uker fra onsdag, svarte Sophia.

Han tok telefonen opp fra bordet og bladde seg frem til kalenderen. – Vi har en konferanse som begynner på mandag.

Noe Maggie gjorde sitt beste for å glemme. De skulle sitte sammen, ettersom deler av konferansen dreide seg om fremskritt innen nevrokirurgi. Marcos hadde sagt at han trolig trengte å oversette noe av det for henne.

Det siste hun ønsket, var at han skulle hviske i øret hennes. Hun hadde hatt den opplevelsen én gang, og trengte ingen påminnelser om hvor berusende det var.

– Perfekt, sa Sophia. – De greiene varer aldri lenger enn til klokken fem på ettermiddagen, og balletten begynner ikke før åtte.

Maggie visste ikke hva hun skulle si. Hun hadde allerede lovet Sophia at hun skulle bli med. Men det var før hun fant ut at hun kom til å bli femte hjul på vognen. Hun hadde lyst til å trekke seg, men ville ikke fornærme venninnen.

– Finner den sted på Municipal Theater? spurte Marcos.

– Selvsagt.

Maggie grep sjansen. – Kanskje jeg bare skal la dere gå og nyte balletten på egen hånd?

– Hva er det du snakker om? Klart du skal være med. Sophia la hånden på armen til Marcos. – Han vil også at du skal komme, ikke sant, Marcos?

– Så avgjort. Jeg vil absolutt at hun skal komme.

Hun kjente ansiktet flamme opp. Han hadde brukt det uttrykket med vilje … visste at det kom til å mane frem minner om henne sammen med ham.

Hun skulle ønske at hun kunne svare like slagferdig, men kom ikke på noe som ikke ville bli for overtydelig.

Og hvordan kunne hun takke nei til å bli med etter at venninnen ble så begeistret da hun vant billettene?

Så hun tvang frem et smil. – Da er det vel avgjort, da.

Sophia lente seg tilbake i stolen med et flir. – Nettopp.