Scarlet Wilson

En mann for Lexi

Oversatt av Linn Dahler

MINISERIE: KJÆRLIGHET I HARLEY STREET

Dette er den andre delen av åtte i miniserien Kjærlighet i Harley Street. Hete blikk, bankende hjerter, lyst og lengsel – på Hunterklinikken i London blomstrer følelsene og alt kan skje!

Kjære leser!

Å bidra til denne serien har vært veldig moro. Jeg ble spurt om hva slags helt og heltinne jeg ville ha, og jeg ba om en stor, skotsk helt som lignet på Sawyer i Lost, og en heltinne med silikonpupper! Jeg var heldig og fikk det som jeg ville. Silikonpupper er vanligvis tabu i romantikkbøker, og hvis de får være med, sitter de som regel på den minst sympatiske kvinnen i historien. Så jeg likte å få skrive om en heltinne som kanskje ble presset i utgangspunktet, men som endte opp med å være stolt av sine nye former.

Scarlet Wilson

Denne boken er tilegnet det nyeste medlemmet av familien vår, Lleyton John Hyndman, en vakker gutt som jeg ønsker et langt, sunt og lykkelig liv. Velkommen i familien!

1

Lexi trommet utålmodig med fingerneglene mot pulten. Klinikken var fullstendig mørklagt etter det lille smellet hun hadde hørt da hun hadde forsøkt å skru på lyset i et av undersøkelsesrommene. Om hun bare visste hvor hovedbryteren til sikringene var.

Hun myste mot klokken sin ved hjelp av lyset på telefonen. Litt over elleve om kvelden. Hvor var han? Han måtte være der et sted. Bilen var parkert rett nede i veien. Hun hadde allerede ringt kollegene som befant seg på Drake’s vinbar, og han var ikke sammen med dem.

Hun snudde seg bestemt på hælen.

– Iain MacKenzie, du kan kanskje flykte, men du kan ikke gjemme deg.

Han hadde unngått henne hele dagen.

Det visste hun.

Og det visste han.

Men dersom han ville leke denne leken, kunne hun det også. Ingen unnslapp Lexi Robbins, PR-ansvarlig på Hunter Clinic. Hun var blitt lei de dårlige unnskyldningene han hadde gitt via sin lojale, biske sekretær. Hun hadde sett på listen over operasjoner han hadde den dagen og visst nøyaktig når han ville være ledig.

Men så hadde han vært i møte, så i et telefonmøte, og så ute for å kjøpe seg et smørbrød. Den siste dråpen hadde vært da sekretæren hadde sagt at han var ute for å hente klær fra renseriet!

Så hun hadde ventet. Lexi Robbins kunne være meget tålmodig. Og utholdende. Så langt hadde hun vært gjennom tre operasjonsstuer, overvåkningen og anestesirommet, selv om det ikke var noen pasienter der. På jakt etter Iain.

Hun hadde sjekket rommet hans fire ganger den dagen. Hun hadde sjekket på venterommet, kjøkkenet, garderoben og behandlingsrommene. Hun hadde vært i treningsstudioet og ved det private svømmebassenget. Tanken på å snuble over Iain MacKenzie avkledd var ikke akkurat utiltalende. Nå hadde hun begynt å sjekke rommene til de andre legene i håp om å ta ham på fersken i å gjemme seg der.

Iain MacKenzie hadde møtt sin overkvinne.

Det var meget irriterende. Han var meget irriterende. Hun forsøkte bare å gjøre jobben sin med å gjøre klinikken attraktiv for utenlandske kunder. Så langt hadde hun greid å overbevise flere kjendisvenner, noen filmstjerner, en internasjonal politiker og sjeiken av Amal til å benytte seg av tjenestene til Hunter Clinic. Å intervjue og filme noen av de ansatte ville hjelpe på publisiteten.

Og med sitt rufsete hår, muskuløse kroppsbygning og sin skotske aksent var Iain MacKenzie utrolig flott. Kvinner kom til å elske ham og strømme til klinikken dersom hun bare kunne få plassert ham foran kamera.

Hun hadde stått på i denne jobben og hadde ingen intensjoner om å mislykkes. Leo Hunter hadde bare sagt ifra om at de skulle samarbeide med en veldedig organisasjon, så det ville bli enda viktigere enn før å bedre imaget til klinikken. Hun var fast bestemt på ikke å svikte ham, ikke når han hadde gitt henne slik god mulighet til å utrette noe.

Å være datter i en familie som konstant var i medias søkelys, innebar at hun hadde sitt eget kors å bære. Dersom hun hadde hatt et pund for hver gang noen hadde sagt «Er du datteren til Penelope Crosby?», vanligvis med vantro i blikket, ville hun aldri trenge å jobbe igjen. Å være datter av en berømt modell som også hadde sitt eget populære merke med skjønnhetsprodukter, var vanskelig. Å ha en far som intervjuet alle verdens kjendiser i tillegg til å være milliardær, var enda vanskeligere.

Ingen i familien hadde respektert hennes beslutning om å studere på universitetet. Ingen i familien respekterte arbeidet hun gjorde på Hunter Clinic. Den eneste gangen familien hadde vært fornøyd med valgene hennes, hadde vært da hun hadde tilbrakt noen somre med å gjøre veldedig arbeid fordi det hadde gitt dem positiv omtale.

Det var derfor hun var så fast bestemt på ikke å skuffe Leo.

Uansett hvor mye Iain MacKenzie forsøkte å gjemme seg for henne.

Hun kunne se for seg bildet hun ville bruke i PR-kampanjen. Iain MacKenzie i den mørkegrå dressen han pleide å gå i, med hvit skjorte og rødt slips. Armene lå i kors, og han stod foran skiltet hvor det stod «Hunter Clinic». Han ville se fabelaktig ut.

Eller kanskje hun kunne få ham til å ha på seg marineblå operasjonsklær. Den atletiske kroppen ville komme til sin fulle rett. Eller kanskje hun kunne overtale ham til å ha på seg kilt.

Nei. Forresten. Den surpompen ville aldri gå med på å ha på seg en kilt for hennes skyld.

Hun skjøv opp døren til rommet til Mitchell Cooper.

Selv om lyset var slått av, var det rikelig med lys fra gatelyktene i Harley Street. Hun kunne se rommet uten problemer. Det var tomt. Akkurat som alle de andre.

Det var bare ett sted igjen. Kontoret til Leo Hunter. Sjefen sjøl.

Kontoret til Leo var det flotteste i bygningen. Spektakulær utsikt over Harley Street, fantastisk innredet.

Hun vred forsiktig om håndtaket. Det kjentes nesten galt å snike seg inn på kontoret til sjefen når han ikke var der. Men hun var fast bestemt på å sjekke hver eneste krok av klinikken.

Men noe var galt. Det var ingen myke lys fra gaten der inne.

Gardinene var trukket godt for og kontoret var fullstendig mørklagt. Hun fomlet med telefonen, dro den ut av lommen og brukte lyset til å se seg rundt der inne.

Brått ble hun nervøs. Hva var lyden hun hørte? Hun holdt pusten, lente seg fremover og spisset ørene. Men etter mer enn seksten timer i stiletthæler var ikke balansen lenger den samme. Hun snublet i det digre, tyrkiske teppet Leo hadde midt på gulvet. Hun falt fremover og ga fra seg et gisp. Hun strakte seg ut mot mørket foran seg og traff kanten av en chesterfieldsofa … og noe mer enn det.

Dette «noe» beveget på seg. Brå, kraftig bevegelser som ikke tilhørte henne. Lexi kjente luften bli slått ut av henne da hun snurret rundt og ble dyttet med ryggen ned på sofaen.

Hjertet hamret i brystet. Adrenalinet steg, og hun forsøkte å kjempe imot angriperen. Men armene som holdt henne nede, var for sterke og bestemte.

Hun kunne fremdeles ikke se. Det var helt mørkt rundt henne. Som noens verste mareritt og mest forhatte skrekkfilm på en og samme tid.

Hun hørte et grynt. Og det ga henne et lite snev av håp.

Det var et grynt hun mente å dra kjensel på. Vanligvis pleide hun å høre det når hun forsøkte å overtale ham til å anerkjenne at hun eksisterte.

Hun kjempet for å få frem ordet. – Iain? kvekket hun.

*

Iain hadde endelig greide å få seg noen minutters dyrebar søvn. Det var ingen vits i å dra hjem. Uansett hvor utslitt han var eller hvor mange timer han hadde tilbrakt på operasjonsstuen med å gjøre verden «vakrere». Så snart han gikk over sin egen dørstokk, fikk han ikke sove.

Det var altfor stille der. Han hadde for mye tid til å la hjernen kverne og gå over alt som hadde skjedd. Hver eneste beslutning, hver samtale, hvert sinte ord, hver tryglende bønn. Om bare han hadde valgt en annen vei.

Det hadde ingen betydning at han hadde flyttet fra Edinburgh til London. Huset hadde for mange minner og velkjente gjenstander til at han greide å glemme ansiktet.

Så han hadde tilbrakt halve dagen med å leke katt og mus med Lexi Robbins. Kvinnen som ikke ville gi ham et øyeblikks fred. Hun var virkelig seig. Bestemoren ville ha elsket henne. Og alt på grunn av et intervju han hadde avlyst i siste øyeblikk og publisitet han ikke kunne ha brydd seg noe mindre om.

Og akkurat da musklene i kroppen hadde begynt å slappe av og den siste spenningen hadde forlatt kroppen, skjedde dette.

Overfallsmannen var mindre enn han hadde trodd. Lettere også. Antakelig på jakt etter narkotika eller det eksklusive kosmetiske fyllstoffet Harley Street var så berømt for.

Så slo det ham. Den lukten.

Lukten som hadde hjemsøkt ham på klinikken de siste dagene.

Nei, faktisk i de siste månedene. Helt siden Lexi Robbins hadde begynt å jobbe der.

Sensuell, treaktig rav med et lite snev av sjasmin. Sammen med fornemmelsen av noen karakteristiske, myke kurver som bare en plastisk kirurg kunne dra kjensel på kun ved berøring.

Han kjente myk pusting under seg og hørte en halvkvalt stemme: – Iain?

– Lexi? Han kastet seg bakover og skyndet seg til døren, før han forsøkte å skru på lyset. Ingenting. Det var fremdeles mørkt.

– Jeg tror jeg har fått sikringen til å gå, hvisket stemmen fra sofaen. Hun var fremdeles andpusten. Han hadde åpenbart slått luften ut av henne.

Etter noen sekunder fomlet hun med telefonen og trykket på knappen for å lyse opp rommet. Hun holdt den mot ham. – Vet du hvor hovedsikringen er?

Han ble rasende. Hva i huleste trodde hun at hun drev med? Han rev telefonen ut av hånden hennes og strente nedover korridoren til sikringsskapet, åpnet det raskt og dro ned spaken. Lyset kom tilbake i deler av klinikken.

Hvitt, skarpt lys. Overalt.

Men nå som han faktisk kunne se hva han drev med, ble han forbannet.

– Hva tenkte du på, Lexi? Han stormet tilbake inn i rommet.

Men Lexi hadde ikke rørt på seg. Selv om rommet nå var badet i lys, lå hun på sofaen. Hendene var presset mot brystet, ansiktet hvitt som et laken. En sko var vridd på gulvet, den andre dinglet fra enden av foten. Den vanligvis prikkfrie drakten hennes satt skjevt på, og det så ut som om den øverste knappen i skjorten hadde falt av.

Oi sann! Han hadde trodd han sloss med en innbruddstyv. Kanskje han hadde vært litt mer voldsom enn han trodde.

– Lexi? Går det bra med deg? Han bøyde seg over henne og ga henne noen sekunder til å samle seg.

Etter noe som virket som en evighet blunket hun endelig. Fargen kom tilbake i ansiktet hennes, og hun skjøv seg opp. – Snakk om å ta ei jente med storm.

Iain kjente at han ble varm i kinnene. Han forsøkte så godt han kunne å la være å stirre ned i utringningen til Lexi. Han var plastisk kirurg. Han tilbrakte dagene sine med å ta på brystene til kvinner. Men han hadde aldri trodd at Lexi Robbins ville være typen til å ha brystimplantater. Hun hadde overrasket ham.

Han skjøv tankene til side umiddelbart, før han satte seg ned i en av skinnstolene og hvilte hodet i hendene. – Hva i all verden gjør du her på denne tiden av døgnet, Lexi? Han var trett. Og han var definitivt gretten.

Hun rettet seg opp på sofaen, så ned på sin egen skjorte og rynket pannen da hun fikk se at den manglet en knapp. – Jeg kunne ha spurt deg om det samme.

Det gikk tydeligvis bedre med henne nå. Lexi Robbins kunne ta igjen også. Han hevet øyenbrynene og smilte skøyeraktig. – Unngår deg?

Hun skulte mot ham.

Han holdt hendene i været. – Ærlig talt, Lexi. Jeg trodde du var en innbruddstyv. Du er heldig som ikke ble skadet.

– Hvem sier at jeg ikke ble det?

Hun rettet seg opp igjen, og han kjente seg utilpass. Hva mente hun? Han hadde ikke gjort noe annet enn å dytte henne ned på sofaen og holde henne fast. Han kunne umulig ha skadet brystimplantatene hennes.

Det blonde, rufsete håret falt over ansiktet hennes da hun satte seg ut på kanten av sofaen. Iain var ikke sikker på om han skulle få panikk eller bli flau. Og det hjalp ikke at nysgjerrigheten hans ble naturlig vekket.

Han hadde hørt om Lexi før hun hadde begynt å jobbe der. Selv for en mann som ikke var interessert i kjendiser, var det umulig å ikke vite hvem Lexi Robbins var.

Dersom det var en tilstelning, var hun der. Selv om hun vanligvis forsøkte å skjule seg bak moren og faren, pleide hun alltid å se strålende ut. Han hadde umiddelbart avfeid henne som en bimbo og var blitt svært overrasket da Leo hadde ansatt henne som PR-ansvarlig.

Men Leo Hunter ansatte bare de beste. Det visste Iain, for Leo hadde jobbet lenge for å få ansette Iain.

Hun løftet hodet og ristet på håret, før hun stirret på ham med de blå øynene sine. – Lurte deg!

Han kunne ikke la være å smile. Selv så sent på kvelden kunne hun spøke med ham.

Hun gled ned fra sofaen og gikk mot ham med armene i kors over den ødelagte skjorten. – Så, Iain MacKenzie, ditt forsøk på å unngå meg har mislyktes. Motstand er nytteløst.

Han hevet øyenbrynene overrasket. Hun visste hva favorittserien hans var. Lexi Robbins gjorde hjemmeleksene sine.

– Du blir nødt til å la deg intervjue og la meg følge deg i noen dager. Jeg mener, noen mennesker blir svært opprørt når de blir mishandlet.

Han sukket. – Ms Robbins, er dette et forsøk på utpressing?

Hun nikket. – Det skal jeg love deg.

Han ristet på hodet. – Lexi, finn en annen. En glad, sprudlende person som liker slikt. Jeg vil bare gjøre jobben min.

– Samme her. Tro det eller ei, Ethan Hunter er enda vanskeligere enn deg. Ville du kalt ham glad og sprudlende? For han er den andre kandidaten. Hun hevet øyenbrynene.

Det gikk rundt for ham. Hun gikk nærmere, og han merket duften av parfymen hennes igjen. Rovdyrparfyme. Det var iallfall det hjernen fortalte ham.

Den gjorde ham utilpass. Eller kanskje den bare minnet ham på hvor tett innpå hverandre de nettopp hadde vært.

Når hadde han sist vært så tett innpå en kvinne?

Han ville ikke engang tenke på det. I det samme han så henne hadde han forstått at Lexi Robbins betydde trøbbel for ham. Kroppen reagerte på måter den ikke burde når hun var i nærheten. Lyden av stemmen hennes, lukten av den spesielle parfymen, selv lyden av stiletthælene som klikket i korridoren var nok til å få fantasien til å løpe løpsk og minne ham om hvorfor han hadde unngått henne for enhver pris.

Han gned seg i de trette øynene. Kanskje marerittene hadde tatt en ny vending, og et romvesen skulle til å bryte ut av magen hennes og ete ham levende. Nei. Hun var fremdeles der. Og hun stirret på ham med de store, blå øynene.

Hun holdt ut hendene mot ham.

– Hva er det?

– La oss dra, Iain.

Et øyeblikk var han forvirret. – Dra hvor?

Hun smilte et blendende smil. – Hjem. Jeg skal ta deg med hjem.

2

Hun forsøkte å ikke vise hvor anspent hun var, og å late som om dette skjedde hver dag.

Men Iain MacKenzie hjalp ikke til. Brynene hans var rynket.

Hun lente seg frem og grep en av hendene hans, før hun bøyde seg ned foran ham. – Iain, jeg er bekymret for deg. Du har tilbrakt timevis med å operere i dag, så tilbrakte du enda noen timer med å unngå meg, og nå oppdager jeg deg her … hun holdt opp den andre hånden sin, – … sovende på et annet kontor. Hun fikk vondt av ham da hun så linjene rundt øynene. – Det er ikke bra, Iain. Du er viktig for oss. Jeg ville ikke gjort jobben min om jeg ikke tok deg med hjem.

Det forvirrede ansiktsuttrykket ble litt mer avslappet. Å, nei. Hva hadde han trodd hun mente?

Hun klappet ham på hånden. Det var ment å skulle være betryggende, moderlig. Men det fungerte ikke for henne, og hun tvilte på om det fungerte for ham. Det fikk bare hjertet til å banke fortere.

Den lange dagen hadde åpenbart gjort henne omtåket. Jo snarere hun fikk Iain MacKenzie trygt hjem, jo bedre.

Han reiste seg ved siden av henne, og hun så bitte liten ut i sammenligning. – Ikke vær tåpelig, Lexi. Du skal ikke kjøre meg hjem. Bilen min står parkert nedi gaten. Jeg skal gå og hente den.

Den skotske aksenten ga henne skjelvinger. Hun kunne gjerne lytte til den hele dagen. Og hun skulle vedde på at potensielle kunder var av samme oppfatning. Hun måtte overtale ham til å delta i publisitetskampanjen. Iain var god som gull.

Det var på tide å være bestemt. – Iain, jeg mente det jeg sa. Etter hva jeg kan se, har du vært her i seksten timer. Du sov dypt før jeg forstyrret deg. Så rynket hun på nesen. – Og når sant skal sies, hadde jeg allerede sett meg ut bilen din. Det ser ut som om det ene dekket er flatt. Aldri i livet om du skal bytte det midt på natten. Hun lo kort. – Ikke i mørket, iallfall, med kirurghendene dine. Hvor mye er de verdt?

Hun så skuldrene hans synke litt, og det ga henne et snev av håp. Kanskje han ville tilgi henne for den hvite løgnen i morgen? I mellomtiden måtte hun gjøre sitt beste for å få ham til å delta i PR-kampanjen.

Han gned seg i pannen og strakte på seg. – Ok, Lexi. Takk for tilbudet. Det er vel ikke helt ideelt å tilbringe natten på klinikken. Han bøyde seg og plukket opp jakken sin, som lå over ryggen på en stol, før han holdt døren åpen for henne.

Hun nikket kort, rettet på blusen og jakken og tok på seg skoene. Det tok bare noen minutter før de nådde bilen hennes, som hun hadde flyttet nærmere inngangen til klinikken.

Han nikket anerkjennende. – Sportsbil? Stilig, Lexi. Valgte du ut denne selv?

Hun ristet forlegent på hodet og trykket på knappen som åpnet dørene. – Ikke akkurat. Det var en fødselsdagspresang.

Han sukket og satte seg i passasjersetet. – Litt av en presang. Fra en mann?

Spørsmålet ble hengende i luften mellom dem. Var han nysgjerrig på kjærlighetslivet hennes, eller forsøkte han bare å småprate? Luften i bilen lot til å bli tettere da hun lukket igjen døren. Iain MacKenzie var en stor mann på den lille plassen. Jakkeermet hans var borti hennes.

Hun satte bilen i revers og kastet et blikk på ham fra siden. – Bilen var fra faren min. Jeg vil gjerne tro at han har tilbrakt timevis med å tenke på det, men det er nok assistenten hans som plukket ut merket, modellen og fargen mens han bare signerte på sjekken.

Hun kjørte ut i gaten. Den var praktisk talt tom på denne tiden, og det naturlige instinktet hennes var å tråkke gasspedalen i bånn. Det hadde brakt frem det verste i henne å snakke om foreldrene.

Iain overrasket henne. Han lo dypt og hjertelig. Hun så forundret på ham.

– Så du er en kyniker, altså, Lexi Robbins. Det hadde jeg aldri trodd om deg. Jeg trodde du levde en drømmetilværelse.

Hun fikk lyst til å sette ham på plass. Men dette var hennes sjanse til å overtale ham, ikke fremmedgjøre ham. I tillegg lurte hun på hvorfor en så kjekk mann som Iain ikke hadde noen å komme hjem til. Hvorfor i all verden skulle noen som ham ville sove på klinikken? Det rimte ikke.

– Jeg vet at du har unngått meg. Jeg er ikke noen idiot, vet du.

– Jeg beklager. Men jeg har bare ikke tid. Og for å være ærlig, ser jeg ikke poenget heller. Få en annen til å gjøre det. Noen som liker å være i rampelyset.

– Hvem da? Ethan?

Hun lot spørsmålet henge i luften. Dersom Iain var gretten, var Ethan Hunter en undervannsmine.

I tillegg var han en veteransoldat som fremdeles holdt på å komme seg etter en skade han i utgangspunktet hadde nektet å vedstå seg. Hjertet hans var på riktig sted, og han engasjerte seg hundre prosent i det veldedige arbeidet klinikken var involvert i. De fleste pasientene hadde han funnet selv. Men å ha Ethan på skjermen som PR for klinikken, var ikke så lurt. Hun hadde allerede forsøkt å intervjue ham to ganger og mislyktes fullstendig. Ethan var bare ikke en utadvendt person.

Til slutt sukket Ian tungt. – Ok. Greit. Ethan er nok ikke den beste personen akkurat nå. Han spurte meg om å hjelpe til med veldedighetsarbeidet, og jeg sa selvsagt ja. Hvem ville vel ikke det? Jeg kan virkelig utgjøre en forskjell for disse pasientene. Jeg er glad for å kunne hjelpe dem. Jeg er glad for å kunne gi av min egen tid og utføre gratis inngrep. Det er bare resten jeg ikke setter så stor pris på.

Lexi fjernet hendene fra rattet på bilen og gjorde hermetegn med fingrene i luften. – Med «resten», mener du meg?

Iain dro fingrene gjennom det mørke håret. Det var åpenbart at han var trett og følte seg presset. Men kanskje, bare kanskje han i et øyeblikks svakhet ville gå med på å gjøre som hun ville.

Hun blinket og kjørte bilen inn i nærmeste gate. Det ville ta noen flere minutter før de kom til huset til Iain. På tide å sette inn nådestøtet. – Jeg tror ikke du forstår hvor hardt jeg jobber med alt dette, Iain. Du opererer kanskje gratis, men hva med alt det andre? Vi må betale for tid på operasjonsstuen, utstyr, lønn til andre ansatte, for ikke å snakke om all postoperativ pleie. Vi trenger publisiteten så vi kan skaffe midler til alle sider av det veldedige arbeidet. Disse intervjuene er viktige.

Leo har nettopp sagt ja til å støtte en annen veldedig organisasjon som tilhører en av vennene hans. Har han nevnt Fair Go, organisasjonen til Olivia Fairchild? Hun gjør strålende arbeid i Afrika. Det finnes barn der ute som virkelig behøver vår hjelp. Barn som har vært ofre for vold og krig. Tenk på hva vi kan utrette for dem med det som blir sett på som grunnleggende kirurgi her. Dersom vi kan gjøre intervjuer med ansatte, fokusere på hvilken spesialisering de har og få ut informasjonen så verden og media kan se den, vil det kunne heve profilen til Hunter Clinic.

Når folk får se at en av verdens beste klinikker yter veldedighet, vil de se nærmere på disse organisasjonene og spørre seg selv hva de kan gjøre for å hjelpe. Dette handler ikke bare om deg og evnene dine, Iain, det handler om det større bildet.

Hun kunne ikke stanse entusiasmen og lidenskapen som hørtes i stemmen hennes. Hun gledet seg over tanken på dette og alle mulighetene som fulgte med. Hun merket at hun gjorde inntrykk på ham. Han var ikke så rask med å svare, det virket som om han grublet over det hun nettopp hadde sagt. Akkurat som hun hadde håpet han ville gjøre.

Hjernen hennes kvernet igjen, og tungen klødde etter å fylle stillheten i bilen. Men dette var tidspunktet hun burde tie. Nå hadde han ingen unnskyldning for ikke å tenke over saken.

Hun skiftet gir, og hånden kom borti låret hans. Oi. Der var det hundre årsaker til at ei jente ikke kunne konsentrere seg om veien.

I et sekund merket hun at hun fikk panikk. Hun kjente lukten av ham. Hun husket de faste hendene hans på skuldrene sine da de hadde holdt henne nede på sofaen. Det hadde vært fryktinngytende. Alle rasjonelle tanker hadde forsvunnet som dugg for solen.

Og så snart hun ikke hadde vært redd lenger, var det bare fornemmelsen som hadde vært igjen.

Følelsen av å være tett bundet til en mann. Hvor lenge hadde det vært siden hun hadde latt en mann røre ved seg?

Hun forsøkte å få de intime tankene ut av hodet. Hun hadde en jobb å gjøre. Og Iain MacKenzie var en del av den jobben.

PR-hodet begynte å summe. Burde hun være bekymret for Iain MacKenzie? Hvorfor i all verden sov en av de beste kirurgene deres på klinikken? Hun hadde lest personalmappen hans. Hun visste at han opprinnelig kom fra Edinburgh og hadde bred generell erfaring fra før han begynte med plastisk kirurgi. Han hadde publisert flere artikler, holdt foredrag på konferanser og foretatt kliniske studier av ulike teknikker brukt innen plastisk kirurgi. Teknisk sett var han briljant.

Så hvorfor føltes det som om noe var galt? Og hvorfor fikk det magen hennes til å vri seg?

Det var det som var saken med personalmappen til Iain. Det var knapt en eneste «personlig» opplysning der. Alt var profesjonelt. Det rimte rett og slett ikke.

Hun stanset foran huset hvor han bodde.

– Hvordan visste du at jeg bor her, Lexi? Det har jeg aldri fortalt.

Brynene hans rynket seg igjen. Om han ikke var forsiktig, ville tilstanden bli permanent.

Hun smilte. – Jeg er PR-ansvarlig, Iain. Jeg vet alt om alle. Hun så opp på det mørke huset. Det var ikke akkurat innbydende.

Hun hadde forventet at han mer eller mindre skulle sprette ut av bilen da de ankom, men det gjorde han ikke. Han ble sittende en liten stund, før han snudde seg mot henne. Med så lite plass mellom dem i bilen, var hun nesten redd for å snu seg.

– Jeg setter pris på det du forsøker å gjøre for de veldedige organisasjonene. Det gjør jeg virkelig, Lexi. Og dersom Leo ansatte deg, er det fordi han mener at du er dyktig.

– Og det gjør ikke du?

Han ristet på hodet og hevet hånden. – Ikke vær så defensiv. Hva vil du meg, egentlig?

Hun trakk pusten dypt. Endelig skulle dette føre noe sted.

– Jeg vil følge deg rundt i noen dager. Se konsultasjonene med pasientene. Observere mens du opererer. Så snart jeg har fått muligheten til å se ditt sanne jeg, intervjuer jeg deg foran kamera. Det blir bedre slik. Da kjenner jeg deg og du meg. Intervjuet vil gå bedre.

Han rynket pannen. – Det var litt mer enn forventet. Jeg kan ikke ha noe av at du forstyrrer pasientene mine. Dersom de ikke vil ha deg der, blir du nødt til å gå. Han lød bestemt.

Hun nikket raskt. – Enig.

– Og dersom du skal overvære operasjoner, må pasienten samtykke.

– Blir det vanskelig?

Han sukket. – Ikke i morgen. Da skal jeg operere Aida Atkins. Du vet hvor glad hun er i oppmerksomhet. Hun kommer til å bli overlykkelig ved tanken på litt publisitet. Han tidde. – Du signerte en konfidensialitetsavtale da du begynte på klinikken?

Hun nikket.

– Jeg tror du vil merke at du like gjerne kunne ha kastet den ut av vinduet når det gjelder Aida Atkins.

Aida Atkins. Den siste modellen-skuespillerinnen-trofekonen. Lexi hadde truffet flere av dem enn hun hadde spist hjemmelagede måltider. Dette kom ikke til å bli vanskelig.

– Denne publisiteten handler egentlig om klinikken, arbeidet du gjør og de veldedige organisasjonene dere samarbeider med.

– Aida kommer ikke til å bry seg. Dersom hun får sine fem minutter med berømmelse, blir hun glad. Alle av hennes type vil det samme.

– Hva skal det bety? Hun fikk en vond følelse. Hun kunne nesten forutse hva han kom til å si.

– Forfengelig. Pretensiøs. Med fikse ideer om hvordan den perfekte kroppen skal se ut.

– Dersom du føler det slik, hvorfor har du sagt ja til å operere henne?

– Fordi det er det hun ønsker. Hun er medisinsk og psykologisk kompetent til å ta en beslutning angående kirurgi, og hun er ikke i risikosonen med tanke på anestesi. Enkelt og greit.

Lexi ble ille til mote. Var dette hva han tenkte om alle kundene? At de var overfladiske og forfengelige? Hva syntes han om henne som hadde brystimplantater?

Han ristet på hodet, som om han innså at han var unødvendig krass. – Vent til i morgen. Da vil du forstå. Det er en grunn til at det er jeg som utfører denne operasjonen i stedet for en vanlig plastisk kirurg.

Iain grep dørhåndtaket. – Princess Catherine’s. Klokken sju i morgen. Ta med deg noe å spise. Det blir en lang dag. Det tok ham noen sekunder å få med seg de lange bena. Han rettet seg opp og dro et nøkkelknippe ut av lommen.

Hun så at han kikket på huset. Det var ingen lettelse i blikket over endelig å være hjemme. Han så mer resignert ut. – Takk for turen, Lexi. Vi ses i morgen. Så smelte han døren igjen.

Lexi trakk pusten dypt. Det var så mye mer skjult bak den kjekke fasaden til Iain MacKenzie. Spørsmålet var bare: Hvor mye hadde hun lyst til å finne ut?