Louisa George

Hvis drømmen

blir sann

Oversatt av Daniel Morlandstø

Kjære leser!

Denne historien utspiller seg i North Beach, et oppdiktet sted basert på de mange småbyene langs kysten av New Zealand. Det glitrende havet, den hvite sanden og det vennlige miljøet blir et rolig sted man kan trekke seg tilbake til.

For Jessie og Luke blir North Beach også et sted der knuste hjerter kan leges, selv om de begge er for sta til å innse det. Vi har alle en drøm om hvordan vi skal leve lykkelig alle våre dager, men fortiden har ødelagt dette idealet for Jessie og Luke. Begge har opplevd å miste noen og å bli forlatt, og ingen av dem er på jakt etter kjærlighet.

Mens jeg skrev denne boken, ønsket jeg å se nærmere på hva som skjer med håpet når man står overfor en tragedie, og undersøke hva familien betyr. Er det bare spørsmål om kjøtt og blod, eller handler familien først og fremst om våre følelsesmessige bånd?

Jeg håper du vil like reisen til Jessie og Luke, der de litt etter litt lærer å stole på hverandre, le og slippe kjærligheten til igjen.

Louisa

Til min mor.

Takk for at du aldri går tom for

latter, kjærlighet og støtte,

og for at du lærte meg å elske ord.

Til Warren, Sam og James.

Dere er alt for meg.

Med dere i livet mitt

er jeg den heldigste kvinnen i verden.

Jeg elsker dere.

1

Jessica Price stupte uti brorens svømmebasseng og nøt det kalde vannet.

Det sved i øynene.

Pokker.

Det begynte å verke bak øyeeplene.

Hun svømte til kanten og gned seg i ansiktet. Hun forsøkte å fokusere på hagen, men klarte bare å se uklare skygger.

Hun kom opp fra bassenget og snublet bort til dusjen. Det iskalde vannet fikk henne til å hive etter pusten.

Det burde stått en advarsel på det bassenget. Hun ble nødt til å undersøke den kjemiske balansen før hun stupte uti igjen. Det ble visst ingen avslappende svømmetur etter en million timer på flyet likevel.

– Hallo? Er det noen der?

Porten knirket og en mannsrøst fikk henne til å gripe tak i håndkleet. Det ble visst ingen fred og ro her heller. Gå vekk.

– Eh … Hallo?

Hun skrudde av dusjen og passet på at håndkleet dekket magen. Ellers ville mannen med den whiskyvarme stemmen få se et syn han sent kom til å glemme. Et glimt av arrene hennes ville gi ham mareritt. Ikke like ille som hennes egne mareritt, men urovekkende nok.

– Hallo? sa hun igjen og forsøkte å fokusere på den uklare skikkelsen. – Kan jeg hjelpe deg?

– Du kan bare glemme å bade, hvis det er det du har tenkt, sa den store skikkelsen. – Jeg har nettopp helt ti liter klor uti.

– For sent. Hun pekte på øynene og håpte at de ikke var like røde som de kjentes ut. – Der jeg kommer fra, pleier bassengguttene å legge igjen en beskjed hvis det er for mye klor i bassenget. Det kan være farlig. Tenk om et barn hadde hoppet uti.

– Og der jeg kommer fra, pleier vi å hilse på hverandre før vi begynner å slenge rundt oss med fornærmelser. Stemmen hans ble like kald som vannet fra dusjen. – Jeg er ikke noen pokkers bassenggutt. Jeg er Luke McKenzie.

Han gjorde en kunstpause som fikk henne til å føle at hun burde visst hvem han var. Det virket som om han mente at alle burde vite det.

En newzealandsk stjerne, kanskje? En rugbyspiller? Hun ante ikke. Etter to år på den asiatiske landsbygden visste hun ikke om noen kjendiser lenger.

– Ja, og så?

– Din brors kompanjong.

– Å … Når du nevner det … Det brant i kinnene hennes. Storebroren Zac hadde lagt igjen en lapp, men hun hadde bare kastet et kort blikk på den.

Luke. Legen.

Det var egentlig tragisk. Med den stemmen, mørk, fløyelsmyk og kald i kantene, var det bortkastet at han var lege.

– Så det er du som er Luke.

– Og du er vel Jessie, antar jeg? Du skulle ikke komme tilbake fra Ytre Mongolia, eller hvor du nå har vært for å finne deg selv, før i morgen.

– Jeg prøvde ikke å finne meg selv. Jeg arbeidet i Vietnam. Flott stemme, dårlige manerer. Typisk. Da Zac hadde bedt henne om å ta seg av praksisen, så hadde han glemt å nevne at hun måtte jobbe sammen med kaptein Gretten. – Jeg tok et tidligere fly i håp om å treffe Zac før han dro.

– Han reiste i går. Han ville ha en ekstra natt i Queenstown. Festene der er legendariske.

Skikkelsen så ut til å bli større. Hun gjettet at han hadde kommet nærmere, siden hun kjente et snev av sitrus og krydder i den fuktige luften. Det var sjenerende. Hun prøvde å ikke trekke pusten.

– Øynene dine ser grusomme ut. Du må nok skylle dem med kaldt vann.

– Du sier ikke det?

– Det gjør jeg. Du får vel bli med meg. Før hun kunne si noe på det, ble hun ført inn på kjøkkenet av en sterk hånd.

Hun ristet ham av seg. Hun hadde brukt mye viljestyrke på å perfeksjonere kunsten å holde høye, selvsikre menn på avstand de siste to årene. Hun hadde ingen planer om å gi seg nå, selv om øynene holdt på å smelte.

– Det går bra. Jeg klarer meg.

– Jeg kom visst tilbake i grevens tid. Man kan bli ganske dårlig av klorgasser. Du ser kald ut.

– Å? Jeg kan ikke skjønne hvorfor.

Han la håndkleet rundt skuldrene hennes, tydeligvis uten å bry seg om verken avvisningen eller sarkasmen.

Han var faktisk overraskende forsiktig. Selvsikker og pågående, med ømme berøringer. Tre egenskaper hun hadde likt hos menn, men som hun hadde lært å unngå for enhver pris. Hun visste av erfaring at det kunne være en oppskrift på katastrofe.

Gå vekk. Jessie skulle ønske hun hadde hatt noe mer passende å gå med. Selv om badedrakten nesten dekket henne fra knærne til halsen og lignet på noe grandtante Joan kunne brukt i gamle dager, var hun overbevist om at arrene var synlige. Hun prøvde å kikke ned, men det gjorde vondere hvis hun forsøkte å bevege øynene.

– Jeg har reist over hele verden alene. Jeg klarer å skylle øynene.

– Bare len hodet over vasken. Jeg lovet Zac at jeg skulle ta vare på deg.

– Jeg tror ikke akkurat han mente at du skulle gjøre søsteren hans blind. Selv om øynene hennes sved som bare pokker, så klarte hun ikke å la være å reagere på den dype latteren hans. Hun fniste og holdt hendene i været. – Greit, jeg lener meg, jeg lener meg.

– Er du alltid så melodramatisk? Jeg prøver bare å hjelpe. De fleste menn pleide å løpe fra de stikkende kommentarene hennes, men Luke lot bare til å more seg. Hvorfor virket ikke de teknikkene hun brukte for å holde menn på avstand, i dag?

– Du ville vært mer til hjelp om du forsvant.

– Zac sa ingenting om at du var så dramatisk.

– Hvordan våger … Iskaldt vann rant ned i ansiktet hennes. Kaptein Gretten støttet hodet hennes og strøk håret bort fra ansiktet. Han var bare noen centimeter unna henne og pusten hans strøk henne over halsen.

Han strakte seg etter et målebeger og de harde musklene hans kom borti hoften hennes. Han tørket bort vannet som dryppet fra haken hennes med sterke, varme hender.

Da han rørte ved henne, gikk det en merkelig iling gjennom nervesystemet hennes. En iling som ga henne lyst til å se ham ordentlig.

Jessie svelget. Ta deg sammen. Han var en hoven lege som ikke brydde seg om intimgrenser.

Den forrige gangen hun var så nær en mann, hadde vært da hun hamret løs på den blekfete rumpen til Michael etter å ha avslørt ham mens han hadde sex med assistenten. Ifølge ham selv var det et direkte resultat av Jessies manglende evne til å gi ham det han trengte.

Når hun tenkte tilbake på det, valgte hun å se det morsomme i det, men hun hadde lært leksen om skråsikre leger med myke hender. Derfor var det uaktuelt med slike ilinger.

Hun skjøv bildene av både Michaels kvisete rumpe og kaptein Gretten ut av hodet. Så tørket hun øynene på håndkleet.

– Det går bra, nå. Takk. Du kan gå.

– Jeg som hadde det så gøy. Hun gikk ikke glipp av sarkasmen. – Jeg går. Men hvis øynene ikke blir bedre, burde du få dem undersøkt.

– Klart det.

– Hvis du trenger noe, er det bare å rope.

– Greit.

– Og Zac ba meg vise deg rundt.

– En annen gang. Aldri?

– Selvsagt. Han hørtes lettet ut. – Vi bor rett over gaten i den store, hvite villaen.

Over gaten. Supert. Hun hadde kommet til Wisteria Lane. Nysgjerrige naboer og perfekte familier. Akkurat det hun ikke trengte. Det betydde vel i det minste at han var gift og hadde et dusin barn. Heldigvis. Da hadde han noen andre å plage med de elektriske berøringene og den forlokkende duften.

– Flott. Jeg kommer bortom neste gang jeg har lyst til å få øynene svidd av.

Gjennom tåken så hun et lite smil.

– Ellers møtes vi utenfor mandag klokken åtte. Jeg kan oppdatere deg i bilen på vei til jobb. Han snudde seg og gikk mot døren.

– Hei, vent … Hun merket at hun ble engstelig. Sette seg inn i en bil med ham? Sette seg inn i en bil? Hennes verste mareritt.

Hun hadde ikke noen problemer med å fly, sykle eller gå, men å kjøre en ukjent bil? Ikke hvis hun kunne unngå det.

– Jeg hadde tenkt å gå. Zac sa det ikke er så langt.

– Vi har det alltid travelt mandag morgen, og jeg har mye å fortelle. Klokken åtte. Smilet hans forsvant.

Han var åpenbart vant til å få det som han ville. Han stod i døråpningen. Han var sikkert en dyktig sjåfør. Dessuten kunne hun ikke veien. Det kom til å gå bra. Hun trakk på skuldrene. Denne ene gangen.

*

Jessie stilte opp ved bilen, mot bedre vitende, presis klokken åtte. Dette kom til å bli en herlig første dag, på linje med første gang hun fikk mensen, eller den dagen hun fikk tannregulering.

Pokker, pokker, pokker.

Hun så ham på terrassen.

– Hei, Luke. Kan jeg få et ord med deg før vi drar?

Han kikket ned på henne over det blåregnkledde rekkverket.

– Selvsagt. Er alt i orden, Jessie?

– Nei. Kan du komme ned hit? Dette er akkurat som en scene fra et Shakespeare-stykke, og du er ikke pen nok til å være Julie.

Så ruvet han over henne. Hun svelget. Pen var ikke i nærheten. Han så ut som om han hadde kommet ut av en barberbladreklame, med sterk kjeve, stramme muskler og faste lår. Pent, kortklippet hår, i motsetning til hennes bustete hode. En lyseblå poloskjorte og mørkegrå kakibukser fikk ham til å se avslappet, men profesjonell ut. Han var en arketypisk allmennlege. Hjertet hennes hoppet over i superrask takykardi.

Hun ble tørr i munnen. Hun snublet i ordene.

Pust. Hun gjenvant kontrollen. Hun skulle ikke la seg blende av et vakkert ansikt. Ikke en gang til. Hun lot hånden gli over magen. Ingenting kunne klarne hodet som et knudrete arr.

– Det er ikke så farlig. Vi er sent ute.

– Oi! Luke skjøt øyenbrynene i været i et dårlig forsøk på å skjule et glis. – Håret ditt.

– Er det så tydelig? Klorbadet ditt har gjort håret mitt …

– Grønt? Dette er ille. Ille? Han gliste som om han aldri hadde hatt det så gøy med en vikar før.

– Det er bare å le.

– Hvis du insisterer.

Hun nikket, både fortvilet og lystig. Hun hadde lyst til å gjøre Zac stolt. Å komme til North Beach hadde vært det første skrittet på vei mot en familiegjenforening. Hun hadde absolutt ingenting imot å hjelpe til, men se på dette. Hun var ett skritt unna fullstendig ydmykelse.

– Dette er mye bedre enn det var. Jeg brukte hele dagen i går på å lete etter kurer på Internett og vasket håret i alt mulig. Tomatpure, bakepulver og eddik. Håret sto ut til alle kanter. Hun forsøkte å glatte det ut med hånden. – Hvis pasientene dine klager over at jeg lukter som dressing, så vet du hvorfor.

Han bøyde seg mot henne og luktet på håret. Selv duftet han av kanel og eple. Nyvasket bomull strammet over de brede skuldrene hans.

Nervene hennes var allerede tynnslitte, og han gjorde det ikke bedre. Hun likte å være alene, men en gang iblant trengte hun en skulder å lene seg mot. Litt menneskelig kontakt.

Hun fikk plutselig trang til å smyge hodet inntil halsen hans, hvis hun bare kunne rekke opp, og trekke inn duften av ham. Hun sukket og hatet seg selv for i det hele tatt å tenke på å bryte et løfte til seg selv. Spesielt med en som var så … Mandig.

Var hun virkelig så utslitt? Det var jo bare litt grønt hår.

– Jeg kan ikke lukte noe. Han strøk seg over haken og så på henne med tilgjort bekymring. – Doktor Price, jeg skulle gjerne sagt at det grønne håret ditt knapt er synlig, men det er faktisk ganske skjærende.

– Hvis du hadde lagt igjen en lapp, ville jeg ikke stupt uti, sa hun og lo, til tross for alle bekymringene. – Dette er din skyld.

– Ja da. Han nikket. – Skyld på han som bare prøvde å hjelpe.

– Da vil jeg nødig se hvor mye skade du kan gjøre hvis du går inn for det.

– Der har vi melodramaet igjen. Luke lo. Hun var ikke det han hadde forventet. Zac var avslappet, mens søsteren var anspent. Det mørkeblå blikket hennes ba ham holde seg unna, og øynene var altfor triste. Hun hadde på seg en tynn, blå bluse, og tettsittende, svarte bukser.

Hun hadde hektet tommelen i beltehempen og holdt haken hevet. Ikke den mest feminine måten å stå på, og likevel ropte alt ved henne at hun var en sensuell kvinne. Hun var som en fyrig fe, med liten kropp og stor personlighet. Og en skarp tunge.

Det var noe han kunne klare seg uten. Det tok for mye tid. Jessie kunne vise seg å bli en fabelaktig vikar, men han gledet seg til Zac kom tilbake.

Et utfordrende glimt lyste opp i øynene hennes i morgenlyset.

– Så, vil du fremdeles ha meg?

– Hva? Han kremtet i et forsøk på å stoppe et anfall av god, gammeldags mannlig opphisselse. Fantes det en varmblodig mann som ikke hadde villet det? Han tok et skritt tilbake. Og så et til. Han hadde selvsagt lovet Zac å være grei mot henne, men han måtte holde henne på avstand. Hun hadde en fengslende sårbarhet, noe han hadde lært å unngå for enhver pris. – Hva slags spørsmål er det?

– Et enkelt et. Hun hevet et øyenbryn og snurpet leppene. – Du ser litt … forvirret ut. Siden jeg ser ut som en grønnskolling, så lurte jeg på om du vil ha meg på kontoret.

– Jeg antar det. Zac fortalte at du er en dyktig lege. Og vi er desperate. Hun så ikke ut til å være i stand til å løfte en skalpell, og ikke så hun gammel nok ut heller, men av en eller annen grunn gjettet han at hun visste nøyaktig hvor hun skulle stikke kniven.

– Jeg er klar, pappa. Lucy kom ut døren med den rosa ranselen sin. Luke snudde seg mot datteren.

– Hei, lille venn.

– Hvem er det?

Han løftet henne opp og klemte henne. Han holdt på å finne ut av å være aleneforelder. Det som i begynnelsen hadde vært et hull av vantro og frykt, hadde etter hvert blitt fylt med en ugagnskråke som krevde all oppmerksomheten, og som gjorde ham glad. Og stresset.

– Har du alle bøkene dine? Og vannflasken? Matboksen? Inhalatoren? Ekstra bukser?

Hun nikket stolt.

– Ja, pappa. Alt sammen.

– Det er bra. Det hjelper med den listen, ikke sant? Kom han noen gang til å huske alt? Hun vokste opp så fort at han måtte løpe for å holde følge.

Han trakk inn jordbærduften fra antiflokesjampoen og kilte henne. Hun hvinte og sprellet, men han holdt henne fast.

– Dette er Jessie. Hun er søsteren til onkel Zac, og hun skal hjelpe meg på jobben. Jessie, dette er min datter. Han snudde seg og så at Jessie ikke gliste lenger. I stedet så hun trist ut. Hun hadde til og med en tåre i øyekroken. Det så ut som om hele verdenen hennes hadde falt sammen.

Så løftet hun hodet og dunket lett på armbåndsuret.

– Milde himmel. Vi er sent ute.

Hun rødmet dypt, smilte matt og satte seg inn i bilen uten å si noe mer.

Han fulgte etter, irritert over den merkelige reaksjonen. Han festet Lucy i barnesetet og bet seg i tungen for ikke å si noe. Jessie hadde åpenbart blitt satt ut av å se Lucy.

Hvorfor? Hvorfor hadde hun gått fra fyrig til nervøs så fort?

Han smelte døren igjen, og fikk Lucy til å skvette. Han blåste et kyss til henne gjennom ruten, og hun vinket tilbake. Han kikket bort på passasjersetet. Hvordan reagerte Jessie på det?

Nei. Hold opp.

Dette var grunnen til at kvinner ikke sto på menyen. Han hadde ikke tid til å bry seg om hva andre mente. Han hadde lært ganske fort at ikke noe var riktig når det gjaldt kvinner. Han ville ikke gjenta det havarerte ekteskapet.

Derfor ville han ikke si noe om Jessies merkelige oppførsel. Jo mindre han hadde med henne å gjøre, jo bedre.

Han satte seg inn og startet bilen.

– Er alle klare til å dra?

– Ja. Jessie klamret seg til dørhåndtaket og brukte pusteøvelsene. Hun fikk seg ikke til å se på den lille jenta i baksetet. Eller på speedometeret. Eller på ansiktet hans. Hun hadde sikkert virket frekk da hun strente bort til bilen. Luke så ut som han syntes hun var fullstendig sprø. Hun ville bare komme seg ut og gå.

Dette var en fryktelig start.

Hadde hun noen mulighet til å starte på nytt? Helst fra den dagen hun hadde fått e-posten fra Zac. Det var fint å bygge broer, men det gikk en grense. Biler og småbarn var hennes. Og nå kunne hun skrive grønt hår på listen.

– Du ser litt uvel ut. Han kikket på de hvite knokene hennes. – Er alt i orden?

– Ja.

– Nervøs siden det er den første dagen?

– Noe sånt.

Hun hadde brukt mer enn nok tid på å komme til hektene igjen, og hun var stolt av hvor sterk og motstandsdyktig hun var. Derfor ble hun overrasket over hvor sterkt hun reagerte da hun så det lille barnet. Hun hadde vanligvis ingen problemer med barn. Det var ikke det at hun ikke likte dem. Men etter ulykken kunne hun ikke få noen.

Noe som betydde at hun måtte begrave drømmene sine og leve videre. Hun pustet bort smerten i mellomgulvet. Noen dager føltes det tapre ansiktet hun klistret på seg, litt mindre tappert enn hun skulle likt.

Luke tråkket på gassen og suste ut på motorveien.

– Ha! Det er ofte litt kø på denne tiden. Trikset er å komme seg inn tidlig.

– Hei! Er det mulig å ta det litt med ro? Jessie fikk hjertebank og tråkket på en innbilt bremsepedal mens hun så omkring seg etter motgående biler uten kontroll. – Eller har de begynt å arrangere rallyløp i North Beach?

Han kikket bort på henne.

– Jeg liker bare ikke å kjøre fort, sa hun. – Det går bra nå. Nå som de krypkjørte i kø. I morgen skulle hun gå.

– Pappaaa? klynket Lucy.

– Ja, vennen? Det var ikke noen tvil om at han var glad i den lille jenta. Ordene lød kjærlige.

– Er Jess Grinchen?

– Nei! Lucy! Han prøvde å ikke le. Jesse kunne sverget på at han rødmet. Hvis menn gjorde slikt, da. Michael hadde aldri rødmet. Ikke engang da han hadde blitt tatt på fersken med buksene nede. Hun skalv. Hvis hun klamret seg til det bildet, ville hun aldri se på en mann igjen.

– Jeg beklager, Jessie. Hun mente det ikke. Luke lo igjen. – Du er ikke som Grinchen.

– Hva i huleste er en Grinch?

– Det er et ondskapsfullt, grønt vesen. Luke smilte unnskyldende, selv om det ikke så ut som om han var lei seg i det hele tatt. – Det er en figur som prøver å stjele julen. Det er ganske skummelt når man er to år.

– Flott. Så håret mitt kommer til å gi barna mareritt og gamlingene hjerteinfarkt? Hun knep øynene sammen og sa med sin beste heksestemme: – Da har jeg gjort det jeg kom hit for.

– Så det er det som plager deg? Håret? Ta det med ro. Han smilte. – Det kommer til å gå bra.

– Jeg skulle ønske jeg kunne tro det. Jessie kikket stjålent bort på ham. Han hadde små streker ved tinningen. Ved leppene så hun et lite smilehull, akkurat stort nok til at hun kunne fylle det med tuppen av lillefingeren. Eller tungespissen.

Oi! Det kom ut av det blå. Hun skjøv det bort. Noe varmt rørte seg i magen hennes. Det minnet om en million sommerfugler som flakset med vingene.

Så rart. Sommerfugler? Kanskje hun var nervøs for den første dagen likevel?

I baksetet ble Lucys latter forvandlet til hoste. En plystrende hvesing når hun pustet ut, og gurgling i brystet. Og så tok det slutt.

Det falt en skygge over ansiktet til Luke. Han så bekymret ut. Bare synet av ham fikk Jessies hjerte til å hamre.

– Lucy? Går det bra, vennen?

– Ja, pappa. Hun hostet litt til.

Jessie snudde seg for å se på henne og sjekke ansiktsfargen, men Luke hadde festet henne i setet bak Jessie. Det eneste hun så, var et par små føtter stappet nedi et par røde kinasko.

Hun måtte roe seg. Det var bare litt hoste. Mange barn hostet. Hvorfor skulle hun blande seg inn? Faren var jo lege og satt ved siden av dem.

– Hun har vel fått panikk av å sitte i bilen sammen med et grønnhåret vesen.

– Nei, det er astma. Han rynket øyenbrynene og kikket på datteren i speilet for tiende gang. – Vi har tilbrakt noen netter på sykehuset, for å si det sånn. Vi vil ikke tilbake dit. Han blunket til Lucy. – Hei, vennen. Er hosten bedre nå?

– Ja, pappa.

– Så bra. Han smilte stivt og svingte inn på en parkeringsplass omringet av kowhaier. De gule blomstene glitret i solen. – Det blir utløst av stress, opphisselse, frykt. Du vet, det vanlige.

– Skummelt. Hun hadde sett altfor mange foreldre bekymre seg når barnet deres kjempet for å få puste. Luke hadde det nok på samme måte. Man kunne ikke ta lett på barneastma. – Vil du at jeg skal undersøke henne?

– Jeg foretar undersøkelsene. Han gikk ut av bilen og så bestemt på henne over taket. – Hun er min datter og mitt ansvar. Jeg tar henne med bort til barnehagen, og så møter jeg deg på kjøkkenet om ti minutter.

– Ja vel. Greit. Ha det bra, Lucy. Jessie så dem forsvinne rundt hjørnet. Luke var åpenbart veldig beskyttende, og ikke særlig interessert i hjelp. Men det gjorde ikke det bryske avslaget noe mindre vondt.

Hun slengte bagen over skulderen og gikk mot kontoret. Hun ville ikke tenke mer på det.

Hun pustet ut, åpnet den hvitmalte døren og gikk inn i resepsjonen. Den vante lukten av desinfeksjonsmiddel gjorde henne umiddelbart fokusert. Det var i slike omgivelser hun følte seg hjemme. På jobb. Tre uker her. Fire uker der. Akkurat nok til å ha råd til å drive med veldedighetsarbeid. Hjelpe folk. Redde liv. Det var det som var hennes kall.

Hun gned en hånd over de ustyrlige krøllene og trakk pusten dypt. Grønt hår eller ei, hun var her for å gjøre en jobb, ikke for å bruke energi på en distraksjon som Luke McKenzie.