Sue MacKay

Alt for min datter

Oversatt av Jan Ingar Vik

MINISERIE: FRA LEGE TIL FAR

Dette er den første delen i miniserien Fra lege til far. Ingen krav. Ingen løfter. Ingen barn. Slik vil de to svært dyktige legene, Grady og Jackson, ha det i forholdene sine. Men da de møter to fantastiske kvinner, blir alt forandret. Plutselig lengter de etter noe helt nytt – å bli fedre!

Med en bakgrunn innen medisinsk teknikk og en kjærlighet for romantikksjangeren, er det ikke så overraskende at Sue MacKay skriver legeromaner for Harlequin. Sue har vært en ivrig leser hele sitt liv, og skrev sin første historie som tenåring – om en prins, selvsagt. Hun bor sammen med sin egen helt i vakre Marlborough Sounds, på New Zealands sørlige øye. På fritiden liker hun å sykle, gå turer og drive med vannsport.

Stor takk til Kate Vida for hennes hjelp med det medisinske. Eventuelle feil er mine egne.

Og til Deidre og Angela, fordi jeg kan.

1

Sasha Wilson nærmet seg den første hårnålssvingen i sneglefart på veien ned fra Takaka Hill til Golden Bay.

Det gikk et grøss gjennom den kalde kroppen hennes. Og til tross for frosten i hjertet, krevde den svarte isen som dekket mesteparten av veien, all oppmerksomhet akkurat nå. Slik den hadde gjort i over fem timer under kjøreturen fra Christchurch. Det blendende, hvite rimet glitret mot henne der billysene feide over gress og trær langs veikanten.

– Jeg hater vinter, utbrøt hun, og forsøkte å fjerne duggen på frontruten med den hanskekledde håndbaken. – Hvis det ikke hadde vært så viktig å være tilbake på jobben igjen i morgen tidlig, kunne jeg ha ventet til været ble bedre. Så berørte hånden kulen på magen. – Du har det i det minste godt og varmt der inne, Flipper. Og er trygg for den egoistiske mannen som avlet deg og ville at jeg skulle gjøre slutt på deg.

Hjelp. Flipper kunne vel ikke oppfatte tankene hennes? For uansett hva hun selv mente om den mannen som kom til å forbli navnløs, så skulle hun aldri la datteren lide under det.

Hun fortsatte å snakke med seg selv. – Det er som om livet mitt er blitt snudd trill rundt. Vinter har alltid handlet om å jakte på den beste snøen, suse ned skibakker og gå på fantastiske after-ski-parties for å omgås noen av de beste skiløperne i verden.

Men ikke nå lenger. Skiene hennes sto i boden til foreldrene. De fancy skiantrekkene lå sammenfoldet i esker som fylte garderobeskapene i den lille hytta hennes i utkanten av familiens frukthage.

– Vi liker ikke engang kulden, gjør vi vel, Flipper?

Babyen sparket temmelig hardt.

– Du er litt av en svømmer, du. Sasha smilte. – Innsiden av magen min må være full av blåmerker. Graviditet var fantastisk. Hver dag virket forskjellig. Hun elsket allerede den vesle jenta si. Fullt og helt. Og hun skulle beskytte henne med sitt eget liv.

På radioen tok en sang slutt, og programlederen skravlet i vei med den falske munterheten i stemmen. – Klokken nærmer seg halv tolv, folkens. Jeg håper alle snart er klare til å krype under en god, varm dyne.

– Det kunne vært noe. Sasha hyttet med pekefingeren mot radioen. – Du har åpenbart ikke hørt på din egen radiostasjons værmelding, kompis. En snøstorm har herjet mesteparten av dagen, og noen strever fortsatt med å komme seg hjem i kaoset.

En ny, munter sang fylte bilen idet Sasha bøyde seg frem for å ta en god titt ut gjennom frontruten. – Det er skrekkelig der ute, Flipper, sa hun og gjespet kraftig.

Hun var trettere enn trettest. Den lange kjøreturen ned til Christchurch på torsdag, feiringene i forkant av bryllupet, hvor hun som brudepike hadde en aktiv rolle, og så selve bryllupet i går. Det hadde gått i ett i tre dager. Og så den endeløse kjøreturen tilbake. Om bare ikke jobben hadde vært så viktig at hun måtte komme seg hjem. Men den finansierte beslutningen hennes om å vende tilbake til det eneste stedet på jorden hvor hun følte seg trygg, hvor det fantes mennesker som hun kunne stole på, og hvor familien bodde. Hvor mamma trengte henne.

Golden Bay med den vesle byen, Takaka, var blitt tilfluktsstedet hennes, hvor hun kunne slikke sårene sine og herde hjertet, området hvor hun ville slå seg ned og oppfostre datteren. Tidligere hadde hun så vidt overveid å ringe en av legene hun arbeidet for og si at hun kom hjem en dag senere. Men de hadde hele tiden vært ubøyelige. Hun måtte bevise påliteligheten sin hvis hun skulle ha håp om en fast stilling på legesenteret. Intet fravær, unntatt ved sykdom, var hun blitt fortalt ved mer enn én anledning. Ryktet fra high school-dagene for lenge siden ville ikke forsvinne. Små samfunn hadde mye å svare for på den måten. Men småbyen var også grunnen til at hun var her; følelsen av at et teppe ble lagt rundt henne og holdt henne trygg og varm.

Enda et gjesp løftet skuldrene og fylte lungene. Hun gned seg i øynene og snakket høyt i et forsøk på å drive vekk ensomheten som plutselig omsluttet henne. – Hei, Flipper, er du klar til å legge deg under teppet vårt? Det er i hvert fall jeg. Hun var virkelig sprø som snakket til babyen på denne måten. Men det var en avveksling fra å skravle med seg selv hele tiden. Og det var bra å snakke med en baby før den ble født, ikke sant? Dessuten ville hun ha gjort det uansett. Noen ville si at det var riktig å gjøre det, andre ville si at hun var skrullete.

– Dessverre kommer huset til å være kaldt nok til å fryse ballene … Hei. Pass på språkbruken når barnet hører det. – Det hadde vært flott om din bestemor har gått ned og fyrt opp for oss. Men jeg tviler på det. Hun stoler ikke på selv de sikreste ovnene. Moren hadde alltid vært overforsiktig. Mamma. Øynene til Sasha ble fuktige.

– Hva har mamma gjort for å fortjene den sykdommen som langsomt ødelegger livet hennes og tar over kroppen? spurte hun med klump i halsen. Den vakre moren hennes, som alltid hadde vært der for henne og broren.

Livet kunne være så forbasket urettferdig. Hendene til Sasha strammet seg om rattet; denne siste veistrekningen virket uendelig.

– Hva i helsike? Røde lys blinket fra veikanten foran henne, midt i den neste skarpe svingen. Hjertet hennes begynte plutselig å slå raskt.

– Jeg liker ikke det synet. Hun senket forsiktig farten til hun stoppet ved bakenden av en lastebil som hadde havnet opp ned utenfor veikanten. Neppe overraskende, med tanke på de farlige forholdene. Noe som var grunnen til at hun ikke hadde slappet av i det hele tatt til tross for at hun snart var hjemme.

I lyset fra frontlyktene på Sashas bil pekte de svarte dekkene opp mot den mørke himmelen. Rett og slett nifst. Det gikk en kuldegysning langs ryggraden hennes. – Vær så snill, la bilen være tom. I hvert fall ingen alvorlige skader.

Sasha trakk ulluen godt nedover ørene og dro igjen glidelåsen på saueskinnsjakken. Så fylte hun lungene med varm luft før hun åpnet døren og gikk varsomt ut på den isete veien. Føttene gled øyeblikkelig sidelengs, og hun grep tak i døren for å rette seg opp igjen. Dette kom ikke til å bli noen piknik, og nå som hun hadde Flipper om bord, måtte hun være ekstra, ekstra forsiktig.

Hun tok det medisinske utstyret og den kraftige lommelykten som hun alltid hadde med seg, og gikk veldig forsiktig mot veikanten. Så gispet hun høyt. I halvmørket kunne hun skimte logoen til Golden Bay Freight Lines på siden av kjøretøyet. Bilen til Sam og Lucy Donovan. – Er det deg, Sam? ropte hun. – Det er Sasha.

– Hjelp meg.

– Er du alene?

– Nei, kona er her. Hun er stygt skadet, Sasha.

Pokker. Ekteparet Donovan var de flotteste naboene foreldrene hennes hadde hatt noen gang. De hadde alltid stilt opp for dem, og for henne også nå for tiden, hver gang hun trengte hjelp med morens frukthage. Noe hun ikke gjorde. Ikke fordi hun var sta eller noe sånt. Selvsagt ikke.

Men Sam var ikke ferdig med de dårlige nyhetene. – Jeg kan ikke røre bena.

– Ok. Først måtte hun få tak i mer hjelp. Fort. Hjertet hennes sank. Hva var sjansen for mobildekning her? Men hun kunne ikke klare dette på egen hånd.

– Skynd deg, Sasha. Stemmen til Sam brast. – Lucy blør fra hodet.

Hjertet hennes verket for det middelaldrende paret som satt fast inne i bilen. – Du må holde ut, Sam, mens jeg får tak i redningsmannskaper. Hun svelget den stigende bekymringen. Det eneste som nyttet var logisk tenking.

Hun tok telefonen opp fra lommen. Ingen dekning. Sasha stirret opp mot stjernene som blinket fra den nå klare himmelen. – Mange takk. Kan ingen der oppe gjøre det lite grann lettere å redde vennene mine?

Det kom noen knasende lyder. Hun rykket til. Hadde bilen beveget seg? – Sam?

– Høres ut som det kommer en bil til.

Gule lys skar gjennom det hvite landskapet, og lettelsen strømmet gjennom de anspente musklene. Hun kikket opp mot himmelen igjen. – Ok, jeg tar det tilbake. Ser ut til at det allerede var en plan på gang.

En bil stanset ved siden av henne. Vinduet på førersiden ble åpnet så vidt. – Hva foregår her? Trenger du hjelp, unge dame? spurte en stemme som hun ikke kjente.

Jeg står ikke her bare for moro skyld. Luften foran henne ble tåkete da hun sukket tungt. Gi fyren en sjanse. Han stoppet i hvert fall. – En lastebil har kjørt utfor veien med to personer i. Vi trenger øyeblikkelig hjelp. Risikoen for nedkjøling var nok til at det hastet med å få Sam og Lucy ut av bilen, uansett hvilke skader de hadde. – Jeg får ingen telefonforbindelse. Kan du prøve å ringe lenger nede i bakken? Eller stanse ved det første huset du ser? Si at Sasha Wilson er her.

– Er på vei. Bilen begynte allerede å kjøre, heldigvis forsiktig.

Men da hun så lysene forsvinne i det fjerne, grep ensomheten tak i henne igjen. Før hjelpen kom, var Sam og Lucys skjebne avhengig av henne.

– Og problemet er? Du er sykepleier. Ingen dårlig sykepleier, heller. Sett i gang og gjør noe praktisk.

Med all isen på stedet, kom det ikke til å bli lett å ta seg ned til lastebilen, noe som vanligvis ikke ville ha uroet henne. Men nå som hun hadde Flipper å ta hensyn til, kunne hun ikke lenger hoppe som en geit ned skråningen. – Denne gangen må jeg gå langsomt og stødig. Men det var en første gang for alt. Hun presset leppene sammen.

Hvis hun hadde tatt det langsomt og stødig med den drittsekken i Christchurch, ville hun fortsatt ha kunnet hoppe over kanter uten noen verdens bekymringer. Da hadde hun kanskje ikke hatt noen baby i magen. – Unnskyld, Flipper. Jeg prøver ikke å ønske deg vekk, elskling.

Feil tidspunkt å tenke på dette når ekteparet Donovan ventet på henne. Hun trakk et beroligende åndedrag og lot sekken med utstyret skli nedover. Så holdt hun lykten hardt i den ene hånden, satte seg på baken, og skled etter.

– Hei, der. Hun tvang frem en munter tone idet hun kom frem til døren på førersiden.

Sam blunket i det skarpe lyset fra lykten hennes. – Skal si jeg er glad for å se deg.

– Hvor sikker tror du bilen er?

– Jeg har ikke kjent den røre på seg i det hele tatt. Etter lyden å dømme da vi stanset, tror jeg vi ligger klemt inntil noen steiner.

Gode nyheter. De kom i hvert fall ikke til å rase ned mot veien som svingte seg rundt fjellsiden like nedenfor.

– Sasha, jeg er veldig bekymret for Lucy.

Frykten i stemmen til Sam fikk henne til å sette seg på huk ved siden av det knuste vinduet. Hun lyste inn med lykten. Det hadde sprutet blod over mesteparten av interiøret. Lucy hang opp ned i bilbeltet, og det var en diger flenge langs siden av hodet hennes.

– Hun har ikke sagt et ord. Stemmen til Sam skalv. – Tenk om … Stemmen brast igjen.

– Slipp den tanken, Sam. Hun la den ledige armen på skulderen hans. – Jeg skal undersøke Lucy. Men hva med deg? Hvor har du vondt? Han satt i det minste oppreist, selv om hun ikke orket å tenke på hvilke skader han kunne ha blitt påført da bilen rullet rundt.

– Blås i meg. Ta deg av Lucy, er du snill.

– Ok. Men fortsett å snakke til meg. Det lovte ikke godt at stemmen hans kom og forsvant igjen. – Si hvor det gjør vondt. Slo du deg i hodet? Det måtte han da ha gjort? – Blør du noe sted? Hvis han snakket, kunne det kanskje holde ham fokusert og få minuttene til å gå litt fortere enn om han bare satt der og var bekymret for sin kone. Det var i hvert fall teorien. – Lys med lykten min så jeg kan se hva jeg gjør.

Med et godt tak i kanten på grillen til bilen, kom hun seg over til den andre siden. Ikke så lett å klatre over isbelagte steiner med en kul på størrelse med en basketball under jakken. Flipper måtte ha forstått alvoret i situasjonen, for hun var helt rolig. Sasha gned seg automatisk på magen. – Takk, elskling, mumlet hun. – Mammaen din står i gjeld til deg.

Hun strakte hånden gjennom det knuste vinduet og fomlet forsiktig etter halsen og pulsåren til Lucy. – Lucy har puls. Hun er i live, Sam.

Hun hørte et stort snufs. – Takk, Sasha. Kan du få henne løs fra det bilbeltet? Jeg liker ikke at hun henger slik. Kan ikke være bra for henne.

– Vi må vente på redningsfolkene. Jeg kan risikere å gjøre mer skade hvis jeg skjærer henne løs. Hun kikket på klokken og telte pulsen til Lucy. Litt lav, men ikke så altfor ille, etter forholdene. – Du har ikke fortalt meg om skadene dine ennå, Sam.

Mens hun følte forsiktig på hodet, halsen og armene til Lucy etter skader, prøvde hun å regne ut hvor lang tid det ville ta før hjelpen kom. Hvor lenge var det siden den bilen kjørte videre? Hadde føreren forstått at dette hastet? Sasha svelget hardt. Det kom til å gå minst tre kvarter før det dukket opp noen.

Hun konsentrerte seg om å avlede Sams – og sin egen – oppmerksomhet. – Du og Lucy var på vei hjemover veldig sent på kvelden.

– Vært til te hos barna i Nelson. Han ble stille.

Hun kastet et blikk på ham og så at øynene hans lukket seg. – Sam.

Han blunket. – Veiene er skikkelig ille.

– Veldig farlige. Det var ikke første gang hun kjørte denne veien etter et uvær om vinteren, og det kom trolig ikke til å bli den siste. Hvis hun da ikke ombestemte seg når det gjaldt å bo i Golden Bay, slik Tina ville. Nå som venninnen var en lykkelig gift kvinne, så hun ut til å tro at hun hadde rett til å ordne livet til Sasha. Enda verre var det med fyren som Tina trodde skulle løse alle problemene hennes. Venninnen prøvde trolig å gjøre godt igjen at hun hadde presentert den drittsekken for henne.

– Beklager, Tina, men hørte du ikke at jeg sa ingen flere menn?

– Hvem er Tina? Er det flere her?

– Snakker med meg selv. En uvane jeg virkelig burde kvitte meg med.

Sasha tok en tykk bomullspad og tapet den fast over såret i hodet til Lucy. Forhåpentlig kom den til å senke blodtapet. Hun fortsatte å skravle i vei om alt mulig i et forsøk på å holde Sam våken. Hvis han mistet bevisstheten, ville det bli vanskeligere for redningsmannskapene å få ham ut.

Hun kikket på klokken igjen, og kvalte et stønn av fortvilelse. Ti på halv ett. Redningsmannskapene kunne vel ikke være så veldig langt unna? Hva om veien var enda verre mellom her og Takaka? Ikke tenk på det engang. Hun kjente disse mennene, hadde gått på skole sammen med noen av dem, og arbeidet nå sammen med andre. De ville klare det. Det kom kanskje til å kreve litt ekstra anstrengelser og tid, men de ville være her så raskt som overhodet mulig.

– S-Sasha, h-hvordan går det med Lucy? Tennene til Sam klapret i munnen på ham.

Sasha krympet seg. Et par termotepper hadde vært høyst velkomne nå. Hennes egne tær var numne, og det samme måtte gjelde fingrene, siden hun hadde tatt av seg hanskene da hun sjekket Lucy. Og hun satt ikke engang fast, ute av stand til å røre på seg. Flipper var i hvert fall varm. – Hun puster normalt og blødningen er stanset, svarte hun.

Etter noe som virket som en evighet, skar blinkende lys gjennom nattemørket. – Ambulansen er her. Nå kommer vi til å få litt action.

Den første stemmen hun hørte var Mikes, en av de allmennpraktiserende legene hun jobbet sammen med på Golden Bay Lege- og velferdssenter. – Er du der nede, Sasha?

Hun reiste seg opp og tok tak i dørkarmen for å holde balansen. – Jepp, og jeg har Lucy og Sam hos meg.

Før hun hadde snakket ferdig, var Mike nede hos henne. Rebecca, en av de frivillige ambulansearbeiderne, kom rett bak ham.

– Hva har vi? spurte Mike.

– Bena til Sam sitter fast under rattet. Lucy henger opp ned i bilbeltet. Sasha informerte dem raskt om de få medisinske detaljene hun hadde. Over dem stanset en bergingsbil, raskt fulgt av et annet kraftig, firehjulsdrevet kjøretøy. Og så kom brannbilen full av menn utstyrt med skjæreapparater og redningsutstyr. – Jeg elsker det når kavaleriet dukker opp.

Mike flirte. – Antar det føles slik, ja. Vil du vente i den varme ambulansen? Tine opp litt før vi sender en av disse opp til deg?

For en gangs skyld hadde hun ikke noe imot å overlate jobben til andre. Hun kunne ikke hjelpe til med å løfte Lucy eller Sam når de skulle flyttes over på bårer. En slik anstrengelse kunne påvirke babyen. – Greit. Men det ville ikke bli like lett å komme seg opp på veien igjen som det hadde vært å komme ned hit.

Mike leste tankene hennes. – Her er et tau du kan bruke til å hale deg opp igjen med. Du er jo mer som en liten hval enn en geit nå for tiden.

Hun dasket ham på armen før hun tok tak i tauenden som han holdt frem mot henne. – Takk, Doc.

– Er det bilen til Sam? Er han hardt skadet? Er det noen sammen med ham? Spørsmålene ble fyrt av mot henne før hun fikk føttene opp på veien igjen.

Etter en skliende ballettmanøver og mange menn som grep etter henne, klarte hun å stå oppreist og støtt. – Lucy er bevisstløs og Sam kommer og går. Sasha kikket rundt på de kjente fjesene, og lettelsen over at de var der, varmet henne.

Så frøs hun til. Som om luften i lungene var blitt til iskrystaller. Si at jeg hallusinerer. Hun kjente at hun ble svimmel. Det kan ikke være ham. De numne fingrene gjorde vondt da hun grep noen i armen for å holde seg oppreist. Ikke nå. Ikke her.

Men selvfølgelig innbilte hun seg det ikke. Det ville betydd at noe gikk i hennes favør til en forandring. Grady O’Neal var virkelig. Elleve år eldre og med et mer livstrett uttrykk, men så avgjort Grady. Det gikk ikke an å ta feil av det firkantete kjevepartiet, de fyldige leppene som nesten alltid smilte – bortsett fra akkurat nå – og … Skuldrene hennes løftet seg, og sank ned igjen. Han hadde ikke smilt sist hun så ham heller. Da han fortalte at han ikke elsket henne lenger, hadde han anstendighet nok til å holde i sjakk det rampete smilet som gjorde henne mo i knærne. Den første mannen som såret henne. Men han var ikke alene om det lenger. Det hadde vært andre. Hun var ikke så flink til å velge menn.

Trangen til å stikke av overmannet henne, og hun begynte å snu seg mot bilen sin. Det vil unektelig ta seg godt ut å skli på isen og falle hardt på rumpa. Og det kan skade Flipper. Du må takle dette. Pust inn. Én, to, tre. Pust ut. – Grady? Hun nikket. – En stund siden sist …

En stund? For en vits. Hvorfor lo han ikke? En stund. Altfor lenge. Nei. Ikke på langt nær lenge nok, slik hun så det. Men her sto han, et par meter fra henne, like stor og sterk og mandig som alltid. Og det med flere lag av tykke, varme klær som dekket den kroppen hun tydeligvis fortsatt husket så altfor godt.

Du skulle ikke huske noe som helst av den fantastiske tiden. Du har for lengst kommet over ham og den smerten han forårsaket. Sant? Absolutt.

– Hva gjør du her? Gedigen tabbe. Stemmen hennes hevet seg som om en hånd grep om strupen. Minner fra den fantastiske, bekymringsløse tiden som hun hadde stuet vekk et eller annet sted i bakhodet, snek seg ut og truet med å overvelde henne.

Hun svelget hardt og fokuserte på nåtiden. Hvorfor hadde Grady dukket opp? Golden Bay var hennes territorium. Ikke hans. Han hadde bare kommet hit i sommerferien, og det var for mange år siden. Han måtte være på besøk. Men hos hvem? Ikke henne i hvert fall. Magen hennes trakk seg innover og sendte Flipper ut på en runde i svømmebassenget sitt. For liksom å understreke hvor uviktig Grady var i verdensordenen.

Sasha lette etter alt hun hadde av viljestyrke for å avstå fra å gni seg på den store magen. Hun ville ikke trekke det altseende, blå blikket mot den gravide tilstanden sin.

Smilet hans virket ekte, om enn forsiktig. Noe det jaggu burde være. – Hei, Sash. Det var en overraskelse. Jeg ventet ikke å støte på deg mens jeg var her.

Sash. Navnet frigjorde en haug med hete minner. Brystvortene stivnet og lårene klemte seg sammen. Grady sa fortsatt navnet hennes som om han smakte på det, og likte det.

Det kunne han ikke gjøre. Han hadde mistet all rett til slike fornemmelser den dagen han sa at han ikke elsket henne nok til å tilbringe resten av livet sammen med henne. Likevel gransket han henne nå. Pulsen hennes satte opp farten mens det rolige blikket gled over hele henne. Det begynte med ansiktet og fortsatte langsomt nedover halsen, brystene under den tykke jakken, og ned til Flipper. Da blikket fortsatte videre nedover, slapp hun ut pusten som hun hadde holdt. Han hadde ikke lagt merke til den seks måneder gamle bulen. Den tykke genseren og jakken hun hadde på seg, fikk henne sikkert til å virke større enn normalt uansett.

Nå hadde blikket hans nådd bena – uendelige ben pleide han å kalle dem. Enda et minne hoppet ut av skrinet. De sterke hendene til Grady som varsomt smurte solkrem fra tærne til toppen av lårene hennes. Bang. Lokket på skrinet smalt igjen.

Så kom Grady bort til henne og omfavnet henne med de sterke armene som hun ikke ville huske. Hodet hennes støtte mot brystet som hun aldri hadde funnet maken til igjen. Og plutselig kjente hun behovet for å legge kinnet mot ham og slynge armene rundt livet hans.

Nei, Sasha, du kan ikke. Er du så dum at du har glemt avskjedsordene hans? Det minnet ble aldri stengt inne i skrinet. Det sto krystallklart for henne, som en advarsel om aldri å gjøre den samme tabben igjen.

Men hun hadde gjentatt tabben i årene etter Grady. Hun trakk seg tilbake med et rykk. Altfor raskt til at han rakk å slippe henne, slik at babykulen traff ham rett i solar plexus.

Han løftet hodet; det var et sjokkert uttrykk i øynene hans. Så trakk han seg raskt tilbake, som om han hadde gått rett i et elektrisk gjerde. I det blinkende lyset fra utrykningskjøretøyene, så hun en myriade av spørsmål i ansiktet hans.

Han ville sikkert vite hvem faren til babyen var, om det var noen han kjente fra den gangen de var med i den samme tenåringsgjengen som holdt til på stranden. Han kunne gjette hele natten, for han kom aldri til å finne svaret.

Han så vekk, og tilbake på henne igjen. Dro fingrene gjennom det tykke håret. Virket helt perpleks.

Skrinet med minner ble åpnet igjen. Jeg husker deg veldig godt, Grady O’Neil. Altfor godt. Jeg husker altfor mange ting som jeg ville foretrekke å ikke huske. Luften sivet ut av lungene. Minnene var i stand til å smelte all isen på veien ned Takaka Hill.

Hvorfor hadde hun aldri tenkt seg at dette kunne skje en dag? Fordi Takaka hadde vært lekeplassen deres bare da de var tenåringer og vanket sammen. Vanket sammen? Det var én måte å beskrive det som hadde foregått mellom dem på. De hadde vært uatskillelige. Dypt forelsket med tenåringenes overdose av hormoner. Hun hadde tåpelig nok trodd at de kom til å være sammen for alltid.

Så feil hadde hun tatt av Grady. Så feil hadde hun tatt av den drittsekken som hun hadde forlatt for fire måneder siden. Hun trengte virkelig en bruksanvisning når det gjaldt å etablere perfekt balanserte forhold til det motsatte kjønn.

Hun lukket øynene. Åpnet dem. Ingenting hadde forandret seg. Grady sto fortsatt foran henne, med alle spørsmålene som tryglet etter svar. Ikke tale om. Hun svelget klumpen i halsen. – Hvordan havnet du her på ulykkesstedet?

– Jeg møtte Mike for to dager siden da jeg stakk innom legesenteret. Han og Roz inviterte meg til å spise middag hos dem i kveld. Det var der jeg var da dette anropet kom inn.

Jonty ropte fra de åpne bakdørene på ambulansen. – Hvordan får vi disse bårene ut herfra?

Reddet av brannmannen. Sasha skyndte seg inn i det brede kjøretøyet for å løsne bårene fra hjulene som de ikke kom til å bruke nå.

– Takk. Jonty flirte. Så ble han alvorlig. – Vi henter Lucy opp først, så du og Grady kan gjøre det dere må i varmen inne i ambulansen.

Må jeg arbeide sammen med Grady? Hun fikk gåsehud. – Greit. Hun presset leppene sammen og begynte å finne frem utstyret som de kom til å trenge. Hun kunne jobbet sammen med djevelen om det var det som måtte til for å hjelpe Sam og Lucy.

Djevelen ville kanskje vært enklere å komme overens med.

Hun blunket tilbake noen tårer og forsøkte å konsentrere seg om jobben. Pokker ta tårekanalene hennes. De hadde begynt å leve sitt eget liv etter at hun ble gravid.

Ambulansen gynget idet Grady gikk opp trinnet. –  Kan du flytte deg litt, så jeg kommer inn, Sash? Minneskrinet åpnet lokket igjen da hun så inn i øynene som pleide å glitre mot henne mens de fikk hormonene til å danse. Øynene som hadde kledd av henne, tunge av begjær. Øynene som hadde vært mørke da han fortalte at det var slutt. Øynene som nå ikke inneholdt annet enn en enkel forespørsel.

Så han oppførte seg som en venn. Hun skulle også gjøre det. Kjølig, nonchalant. Til og med uinteressert, men allikevel vennlig.

Flipper valgte akkurat det øyeblikket til å sparke hardt, og Sasha gispet. Hun sank ned på bårerammen og gned seg i siden. Denne babyen hadde et adferdsproblem. Hun minnet sin mor nøyaktig på hva det nye livet hennes dreide seg om – datteren.