Robin Gianna

I sommernattens hete

Oversatt av Pippi Borge Steen

Kjære leser.

Jeg valgte Liberia som bakgrunn for denne historien, både for å utforske de unike båndene mellom dette landet og USA, og fordi jeg er fascinert av den vestafrikanske kulturen. Borgerkrigene i dette landet har vært grusomme, og medisinsk hjelp omtrent umulig å oppdrive. Misjonssykehus og skoler, som de oppdiktede i min fortelling, har vært utrolig viktige for at Liberia skulle komme seg på beina igjen, og jeg håper du vil like å få vite litt mer om dette, du også.

Trent reiser verden rundt og jobber på forskjellige sykehus. Han blir aldri for lenge på ett sted, eller hos én kvinne. Vakre Charlotte «Charlie» Edwards har satt seg fore å overkomme alle hindringer som følger med det å drive et sykehus, og jeg visste med en gang at hun var sterk nok til å temme Trent. Men når han endelig skjønner at hun kan være kvinnen i hans liv, begynner han imidlertid å lure på om hun bare har lekt med ham.

Robin

Mor, du har alltid fortalt meg

hvor viktige forfattere er for verden.

Denne boken er til deg.

Mange takk til:

Kritiker, forfatternavn og akuttlege innen pediatrik Meta Carroll, for all hjelp med det medisinske.

Jeg setter så stor pris på det!

Min svigerinne Trish Connor, lege, som hjalp meg med å finne ut hvorfor heltinnen min hadde trengt plastikkirurgi som barn.

Cyntia Adams, en usedvanlig pianolærer,

for de perfekte valgene av musikk i historien.

1

Det var like før hun kastet den fordømte mobiltelefonen ut av bilvinduet.

Hvorfor svarte han ikke? Charlotte Edwards stønnet høyt og konsentrerte seg om å holde bilen på veien. Det var ikke lett i høy hastighet på en så dårlig vedlikeholdt vei som dette, og det skulle ingenting til før hun mistet veigrepet i gjørmen og forsvant ut i bushen.

Adrenalinet pumpet, og Charlie økte farten. Hun måtte nå frem til Trent før flyet hans lettet, og hun skulle gi ham inn for ikke å svare når hun ringte mobiltelefonen hans. Hvis han hadde svart på anropene hennes, kunne hun bedt ham ta en taxi og returnere til sykehuset. Nå kastet hun bort mye tid med å ta turen selv.

Plutselig ringte telefonen hennes, og hun skvatt til og grep den. Endelig hadde Trent oppdaget forsøkene hennes på å få tak i ham. – Har du endelig giddet å sjekke mobilen din? hveste hun.

– Det er Thomas.

Sykehusets praktikant hørtes forundret ut, og det var kanskje ikke så rart. Nå håpet hun bare inderlig at han ikke ringte fordi han hadde dårlige nyheter. – Beklager, sa hun. – Ringer du for å gi meg en oppdatering?

– Gutten holder ut, og jeg ber om at han skal klare seg til doktor Dalton kommer tilbake. Men doktor Smith har tilbudt seg å ta den blindtarmsoperasjonen.

– Hva? Det kommer ikke på tale. Jeg tillater ikke en kvakksalver å røre noen av våre pasienter. Ikke med mindre Trent har reist allerede. Da blir jeg nødt til å revurdere sitasjonen. Jeg tar kontakt når jeg er fremme på flyplassen.

Doktor Smith var blitt sendt av organisasjonen Globale Legers Forbund for å jobbe ett år på Henry og Louisa Edwards’ misjonssykehus. Da hans varslede ankomst ble forsinket, hadde hun bedt Trent om å utsette ferien sin noen dager, til Smith dukket opp, og det hadde han sagt ja til.

Men ikke lenge etter at Trent hadde begynt ferien sin, hadde de ringt fra GLF og fortalt at doktor Smith hadde pyntet på CV-en sin, og at han likevel ikke var kvalifisert for jobben. Og nå ville ikke Charlie ha ham der i det hele tatt.

Og siden problemer sjelden kommer alene, hadde de nå en liten gutt på sykehuset som måtte opereres så snart som mulig. Bare Trent ikke hadde reist allerede!

Charlie kjente frykten komme snikende, og det var så vidt hun ikke slo nummeret til Trent enda en gang, men hun visste at det ikke nyttet. Hun kunne skimte flyplassen i det fjerne, og med svette hender og enda mer trykk på gasspedalen, klarte hun å komme seg helskinnet frem.

Lettelsen over å se ham fikk nesten knærne til å svikte under henne, men det hadde selvsagt ingenting med at han var en lekker mann som hun hadde hatt sex med kun noen timer tidligere. Tanken på timene de hadde tilbrakt sammen natten før, fikk rødmen til å bre seg over kinnene; og hadde hun visst at kysset deres før han dro ikke var et farvelkyss, ville hun garantert oppført seg litt annerledes. Pokker! Hadde hun visst at hun måtte be ham bli en stund til, ville hun aldri hoppet til køys med ham.

Han satt henslengt i en stol med de lange beina strukket ut foran seg og en panamahatt trukket ned over ansiktet så kun de sensuelle leppene var synlige. De leppene hadde undersøkt hver millimeter av kroppen hennes, og da hun husket det, rødmet hun enda mer. Selv når han satt, var det tydelig at han raget et hode høyere enn alle andre i rommet. Han hadde en slitt skinnbag stående ved føttene sine, og det så ut som om han sov tungt.

Dette var fryktelig ubehagelig, tenkte Charlie mens hun funderte på hvordan hun skulle gripe det hele an. Det beste var kanskje å hoppe i det. – Hei, du må våkne, sa hun og sparket i den ene skoen hans. – Vi må snakke sammen.

Hun så at han stivnet, men han beveget ikke på seg, og det var tydelig at han hadde tenkt å late som om han ikke hørte henne. Innbilte han seg at hun hadde kjørt hele denne lange veien bare for å få et nytt avskjedskyss?

– Jeg vet at du ikke sover, Trent Dalton. Se på meg! Hun sparket ham i leggen denne gangen, sikker på å få en reaksjon.

Og det fikk hun. – Faen! Han krøket seg sammen, gned seg på leggen og skjøv hatten bakover. Så boret han de blå øynene sine inn i henne. – Hva gjør du her, Charlotte?

– Jeg er her fordi du ikke tar den fordømte telefonen din!

– Jeg har ferie, så jeg har slått den av.

– Hvis du ikke hadde gjort det, hadde jeg sluppet å kjøre som et svin på sølete veier. Vi må snakke sammen.

– Hør her, sa han tålmodig. – Det var kjekt å være sammen med deg, og det kan være tøft å ta avskjed, vet du. Men å kjøre etter meg ut hit bare forlenger lidelsen, skjønner du ikke det?

– Vi kan dessverre ikke ta avskjed riktig ennå.

– Jeg beklager, Charlotte, men jeg må dra. Jeg kan forsikre deg om at det går bra med meg.

Den arrogante dritt … Trodde han virkelig at kvinner hadde problemer med å glemme ham etter én natt med sex? Hun hadde lyst til å slå ham i hodet med noe hardt. – Jeg beklager, men du må bli med tilbake.

– Det kan jeg ikke, sa han med mild stemme, og de blå øynene var medfølende og kanskje litt angerfulle. – Vi visste begge to at det kun ble den ene natten, og jeg kan love deg at du vil komme over det etter hvert. Om en uke eller to har du glemt meg.

– Du har virkelig høye tanker om deg selv! Hun klarte ikke la være å le, og latteren ble avsluttet med et lite snøft. – Vår lille affære var over i det øyeblikket du hadde kysset meg, og kom med den teite klisjeen «vi ses kanskje igjen, baby?» Hvem sier sånt, Trent? Nei, du, det er ikke derfor jeg er her.

Han stirret på henne, og hun stirret tilbake med sitt mest overlegne blikk. Hun ville ikke røpe hvordan hun kom til å ha det når han hadde dradd for godt.

– Så hva gjør du her, da? spurte han.

– Jeg kvitter meg med den nye kirurgen.

– Kvitter deg med ham? Trent rettet ryggen i stolen. – Hva mener du med det?

– GLF kontaktet meg og fortalte at den godeste doktor Smith har pyntet på CV-en sin. Han har mistet legelisensen sin på grunn av alkohol- og narkotikamisbruk, og han har skrevet ut unødvendig mange resepter på narkotiske legemidler.

– Så han er en løs kanon, sa Trent og trakk på skuldrene. – Han kan være en flink kirurg likevel.

– Vi skal ikke ta så lett på tingene selv om vi befinner oss i Vest- Afrika. GLF sier det er opp til meg om jeg vil beholde ham eller ikke, men aldri i verden om jeg vil ha en lege her med så dårlig moral og lav etisk standard.

– Når kan de sende deg en ny kirurg?

– Så snart som mulig, visstnok. De kan skaffe en vikar innen en uke, og så kommer det en mer permanent etter det. Jeg trenger deg her til vikaren kommer.

– Jeg kan ikke, sa Trent. – Jeg har nettopp tilbrakt et tøft år i India, så nå trenger jeg litt ferie før jeg begynner i min nye jobb på Filippinene. Jeg har planlagt ferien min, og den kan ikke endres.

Hun lurte på hvilken kvinne den planen dreide seg om. – Jeg kan ikke forestille meg at de planene er viktigere enn jobben din.

– Jeg jobbet tolv måneder i strekk nettopp for å ha råd til denne ferien!

– Ja, sikkert, sa Charlie og himlet med øynene. – Hvorfor jobber du ikke heller som kirurg i USA. Da hadde du hatt råd til både luksusbiler og luksusferier. Ingen jobber på et misjonssykehus for å tjene seg rik.

– Kanskje jeg ikke klarte å skaffe meg jobb i USA, sa han og var plutselig veldig alvorlig i ansiktet.

– Hm. Hun satte seg ved siden av ham og lente seg mot ham så nesen nesten kolliderte med hans. Den maskuline duften fikk pulsen hennes til å stige. Men hun aktet ikke å gi seg. – Nei, jeg fikk aldri spurt deg om hvorfor du bare tar korte oppdrag på små, fjerntliggende sykehus.

– Jeg er på flukt fra loven, sa han med ansiktet nesten helt inntil hennes. – Jeg drepte kjæresten min etter at hun fulgte etter meg til flyplassen.

Hun måtte fnise, selv om det mørke, hete blikket hans viste at han var like tiltrukket av henne som hun var av ham. – Jeg har visst hele tiden at du er en farlig mann, Trent Dalton. Jeg visste bare ikke hvor farlig.

Hun skulle til å gi de fristende leppene hans et kyss, men klarte å ta seg sammen, og rettet seg opp i stolen.

– Vi har et akutt problem som er mye viktigere enn å jakte på perfekte golfbaner eller vakre kvinner, eller hva du enn måtte bedrive i feriene dine.

– Hva er problemet?

– Vi har en sju år gammel gutt med blindtarmsbetennelse. Thomas er redd blindtarmen kan komme til å sprekke når som helst, og han er ikke flink nok til å fikse det på egen hånd.

– Hvorfor tror han det er blindtarmen? Dessuten er jeg sikker på at Thomas kan klare det. Jeg er veldig imponert over måten han opererer brokk på.

– Brokk er ikke det samme som en blindtarm, og det vet du like godt som meg, doktor Dalton. Thomas er helt sikker på at det er blindtarmen som er problemet, og du er den eneste som kan operere gutten. Og vi vil unngå at pasienten blir septisk.

Trent stirret inngående på henne. – Hvilke symptomer har han?

– Moren sier at han ikke har spist på et par dager; temperaturen er over førti, og han kaster opp.

– Kanskje det bare er en mageinfluensa.

– Smertene i mellomgulvet kom først, deretter oppkastet.

– Har smertene flyttet på seg?

– Fra navlen og ned til høyre side. Charlie slo oppgitt ut med armene. Hadde mannen tenkt å stille spørsmål hele dagen? – Hør her, Trent. Det har gått trettiseks timer, og blindtarmen kommer til å sprekke hvis den ikke blir fjernet med en gang. Jeg trenger vel ikke å fortelle deg hvilke odds gutten har for å overleve i denne delen av verden hvis så skulle skje.

Trent flirte. – Kanskje du burde operere ham? Jeg skjønner ikke hvorfor du ikke ble lege.

– Jeg kan skaffe leger, men jeg kan ikke få noen til å drive sykehuset. Så, kommer du?

Han så på henne, og smilet og glimtet i øynene hans var borte. Hun ble litt rørt, for hun var sikker på at den eneste grunnen til at han ikke spratt opp og fulgte etter, var at han var redd for å såre henne hvis han forlenget oppholdet.

– Jeg har bare kjent deg noen få dager, sa hun. – Men det er nok til å skjønne at du er en samvittighetsfull mann. Jeg er helt sikker på at du kommer til å redde denne guttens liv og bli hos oss til vi har en erstatter på plass. Vi hadde kun én natt sammen, og den bør vi glemme jo før, jo heller. Forholdet oss imellom skal være rent profesjonelt. Kom nå, før gutten blir enda sykere.

– Du er dyktig, det må jeg virkelig innrømme, sa Trent og reiste seg. – Men jeg kan bare bli et par dager, så du får ikke lov til å gi meg dårlig samvittighet og tvinge meg til å bli enda lenger.

– Avtale! Charlie rakte frem hånden, og han la de lange, slanke fingrene rundt hennes. Hun gav ham et raskt håndtrykk før hun trakk hånden hastig til seg igjen.

*

Bilen ble kastet fra side til side i de dype hjulsporene på tilbakeveien, og Trent benyttet anledningen til å betrakte den fascinerende kvinnen som satt ved siden av ham. Synet av vakre Charlotte på flyplassen hadde nesten fått ham til å miste pusten. Han hadde sett det ansiktet for seg hele dagen, og var ivrig etter å reise langt bort og legge minnene om henne bak seg.

De kraftige øyebrynene, som hun akkurat nå rynket i dyp konsentrasjon om den krevende bilkjøringen, fremhevet øynene hennes som var like grønne som en brasiliansk regnskog. Det tykke, brune håret med striper av bronse flommet over de bare skuldrene hennes, og han fikk lyst til å stryke den gylne huden.

Han tok seg sammen og rettet fokus mot veien foran dem. Hvordan kunne én natt med het sex få ham til å føle seg så tiltrukket av henne?

– Veien er desidert verst de siste kilometerne, så det er best du holder på hatten, sa hun og smilte med de rosa leppene som han fremdeles kunne kjenne avtrykket av mot sine egne.

– Vil du at jeg skal kjøre?

– Å, nei, du! Da havner vi vel bare i grøften, tenker jeg. Du kan ta deg av doktortingene og overlate alt annet til meg.

Han humret. Hun levde virkelig opp til rollen sin som sykehusdirektør, og han måtte innrømme at han likte det. Hvordan kunne det ha seg at han ikke hadde oppdaget sin sans for sjefete kvinner før nå?

– Hvor skulle du feriere? spurte Charlotte.

– Firenze. Han hadde faktisk ikke visst hvordan han skulle bruke de tre ferieukene som GLF alltid gav sine ansatte mellom hvert oppdrag. Han hadde alltid pleid å tilbringe noen uker sammen med en gammel flamme i London, Thailand eller Rio, men det hadde ikke fristet ham i år.

– Alene? Nei, glem det. Lat som om jeg ikke stilte det spørsmålet.

– Ja, alene. Hun trodde ham sikkert ikke, men det var sannheten. Han hadde ikke ringt til noen. Han hadde ikke klart å mobilisere interesse for noen, og det irriterte ham egentlig ganske kraftig. Nå kunne han se frem til tre uker alene i Italia mens han tenkte på den fyrrige kvinnen som satt ved siden av ham i bilen. Kvinnen med det feminine navnet, men som foretrakk den maskuline varianten av det.

Charlotte. Charlie. Tenk å tilbringe tre uker med henne i Firenze, Roma eller på den italienske rivieraen … den skarpe hjernen hennes, humoren, den fantastiske kroppen … Natten før hadde vært … Han trakk skjelvende inn pusten og stirret ut vinduet.

– Du har aldri fortalt hvordan det hadde seg at foreldrene dine slo seg ned her. Hvorfor de valgte å misjonere i Liberia.

– Oldeforeldrene mine var fra Nord-Carolina. Oldefaren min stammet fra en lang rekke med lærere og misjonærer, og han og oldemor reiste visstnok til Afrika allerede som tjueåringer. De valgte Liberia fordi det er engelskspråklig, og tre generasjoner senere er vi her fremdeles.

– Ble hele anlegget bygget med en gang? Arbeidet og innsatsen til misjonærene opp igjennom årene fascinerte ham.

– Sykehuset ble reist cirka tjue år etter skolen og bolighuset, og de ble bygget i 1932. Jeg har alltid elsket utformingen av bolighuset. Hun gav ham et stort smil. – Liberia ble grunnlagt av frigitte slaver, og oldeforeldrene mine brakte med seg ante bellum-stilen hit, altså byggestilen før den amerikanske borgerkrigen. Og borgerkriger har jo også hjemsøkt Liberia … Hun hadde snakket som en foss, og nå ble hun litt flau. – Men du var kanskje ikke ute etter en hel historietime.

– Jeg har aldri vært her før, men det borgerkriger har gjort med dette landet, kan man nesten ikke skjønne omfanget av engang.

– Nei, ikke sant? Vanvittig mange mennesker har dødd, og de som klarte seg, har levd med terror og kaos, og uhyggelige skader på kropp og sjel, sa hun oppbrakt. – Men, men. Fortiden får vi ikke gjort noe med. Alt vi kan gjøre, er å prøve å endre på ting nå.

– Så oldeforeldrene dine flyttet hit? fortsatte han.

Hun smilte. – Oldemoren min insisterte visst på at hvis hun skulle gå med på å flytte hit, så ville hun ha det som hjemme i Statene. De bygget hovedhuset og fylte det med vakre møbler hjemmefra; de tok til og med med seg det pianoet som står i stuen fremdeles.

– Og siden har familien Edwards bodd her? Hva med borgerkrigene?

– Krigene tvang foreldrene mine til å flytte til Statene da jeg var liten, men etter en stund flyttet vi til Togo hvor de startet en ny misjonsvirksomhet. Sykehuset og skolen her var temmelig ødelagt av bomber og granater, mens huset bare trengte en skikkelig renovering. John Adams og jeg har fikset en del på det, men det har stått et stykke nede på prioriteringslisten vår.

Han kunne bare forestille seg hva det ville koste å bygge opp igjen alt sammen. – Hva er det som får deg til å ville ofre så mye for dette stedet? Du kan vel knapt huske å ha bodd her.

– Selv om jeg ikke har bodd her før nå, så betyr ikke det at ikke røttene mine er her. For det er de. Både mine og John Adams sine. Jeg har faktisk tenkt å få disse røttene til å gro, uansett hva det måtte koste meg.

– Det er ganske sterke ord, må jeg si. Trent hadde møtt mange som hadde ofret seg for å gjøre livet bedre for andre, men Charlotte imponerte ham mer enn noen annen.

– Menneskene her fortjener all den hjelp de kan få, sa hun og smilte bestemt idet de svingte opp foran det lille sykehuset. – Så, la oss få den vesle gutten på beina igjen. Og, Trent … De grønne øynene hennes var så varme at han fikk lyst til å trekke henne inntil seg. – Takk for at du ble med tilbake. Jeg lover deg at du ikke kommer til å angre.

2

Thomas dukket opp i døren inn til operasjonsstuen, og han så heller bekymret ut.

– Hvor er pasienten? spurte Trent. – Er han gjort klar for operasjon, eller vil du at jeg skal undersøke ham først?

– Jeg mente at han burde undersøkes igjen for å få bekreftet diagnosen, men han ligger på operasjonsbordet. Doktor Smith er sammen med ham.

– Doktor Smith? utbrøt Charlie vantro. – Hva gjør han her? Fortalte du ham ikke at doktor Dalton var på vei tilbake for å operere gutten?

– Han sa at siden han allerede var her, og gutten trengte hjelp, så kunne han like gjerne ta seg av det.

Sinnet vellet opp i henne, men hun klarte å ta seg sammen. Kanskje hun burde gi doktor Smith kreditt for å ha tatt ansvar når det var nødvendig, i stedet for å være forbannet på henne for at hun hadde gitt ham sparken. – Vel, det var … snilt av ham, men jeg går inn og forteller ham at kirurgen vår er på plass nå.

– Gi meg et minutt eller to til å gjøre meg klar, sa Trent, som grep etter en frakk og en maske og gikk mot vasken.

Charlie løp inn på operasjonsstuen der gutten lå klar på bordet. Han var fremdeles våken. Doktor Smith og en anestesisykepleier stod bøyd over ham. Hun stoppet da hun så det livredde uttrykket i guttens øyne, men det var noe annet som virkelig fanget oppmerksomheten. Gutten hadde en svær, hoven kul i ansiktet, omtrent midt mellom øynene, og hun ble forundret over at han i det hele tatt kunne se. Kunne det tenkes at det ikke var en betent blindtarm som plaget ham, men noe helt annet? Den utveksten i ansiktet var sikkert medfødt, og han hadde sikkert blitt mobbet for den i hele sitt liv. Hun ble kvalm og uvel. Et barn i USA hadde aldri måttet oppleve noe sånt som dette.

Hun løftet hånden og gned det nå nesten perfekte øret sitt, som hadde vært deformert ved fødselen, før hun slapp armen ned langs siden igjen og knyttet neven. – Er dette barnet med en betent blindtarm?

Doktor Smith nikket.

– Jeg takker deg for initiativet ditt, fortsatte hun, – men nå har jeg en annen kirurg her som skal overta. Du kan forsyne deg med litt frokost i sykehusets spiserom hvis du ikke allerede har spist.

– Men jeg er her nå, så du kan like godt la meg fullføre operasjonen. Jeg vil gjerne vise deg at jeg er en dyktig og pålitelig kirurg, så kanskje du ombestemmer deg og lar meg bli her.

– Jeg kommer ikke til å ombestemme meg. Du har mistet lisensen din, og du har jukset med papirene dine. Det er så pass alvorlig at jeg skjønner du ikke er til å stole på.

– Men pokker heller, jeg trenger denne jobben! Doktor Smith snudde seg mot henne, dampende av sinne. – Jeg har sagt til alle at jeg har reist utenlands for å gjøre humanitært arbeid.

– Så du vil jobbe her for å redde omdømmet ditt? Charlie stirret på ham. – Jeg beklager å måtte være den som forteller deg dette, men at du er avhengig av narkotika og har mistet lisensen din, er allerede kjent både her og i USA.

– Jeg vet at det er mange som ikke aner noe som helst.

– Jeg beklager, doktor Smith, men du blir nødt til å forlate sykehuset, og det med en gang.

– Jeg skal utføre denne operasjonen, enten du liker det eller ikke. Start med bedøvelsen, søster. Han snudde seg mot pasienten og begynte å vaske rundt stedet der han hadde tenkt å snitte. Pasienten stirret skrekkslagen på ham.

Charlie ble mer forbannet enn hun kunne huske å ha vært noen gang. – Stans umiddelbart, doktor Smith, og ikke hør på ham, Janice. Jeg forlanger at …

Trent dukket opp og stilte seg mellom Charlie og doktor Smith. Han tok tak i underarmen til den andre legen. – Du hørte hva sykehusdirektøren sa. Du har å fjerne deg fra sykehuset hennes umiddelbart.

– Hvem faen er du? spurte Smith og rev seg løs fra grepet. – Du kan ikke fortelle meg hva jeg skal og ikke skal.

– Nei, det kan jeg ikke, sa Trent, – men hun kan, og jeg jobber for henne. Han var betydelig høyere enn den andre mannen, og de vanligvis så varme, blå øynene hans var iskalde. – Jeg vet at instinktene dine som lege sier at du vil det beste for gutten, og i dette tilfellet betyr det at du forlater rommet med en eneste gang.

Smith skulle til å protestere, men så møtte han blikket til Trent. Han rygget bakover mens han rev av seg operasjonskittelen. – Jeg fatter ikke at et lite drittsykehus midt i ingenmannsland nekter meg å arbeide. Dere aner ikke hva dere går glipp av.

Han marsjerte ut, og Charlie trakk et lettelsens sukk. Et øyeblikk hadde hun vært redd for at Trent måtte kaste ham ut, og instinktivt visste hun at han ville gjort nettopp det hvis det hadde vært nødvendig. Det fikk henne også til å innse at hun måtte bli i stand til å håndtere konflikter på egen hånd, uten å være avhengig av at andre kom henne til unnsetning.

– Takk skal du ha, Trent, men jeg kunne ha håndtert situasjonen selv.

– Å akseptere hjelp er en viktig del av det å være sjef, vet du, sa han og smilte med de vanvittig vakre øynene sine, før han snudde seg mot sykepleieren. – Har du begynt med anestesien?

– Nei, doktor, svarte Janice.

– Det er bra, sa han. Så trillet han en stol bort til operasjonsbenken og satte seg ned ved siden av gutten. – Sånn, kompis. Kan du fortelle meg hvor det gjør vondt?

Gutten pekte, og Trent presset forsiktig to fingre mot området, og fortsatte bevegelsen nedover til høyre.

– Ai, sa gutten og skar en grimase. Trent gav seg med en gang og klappet ham forsiktig på brystkassen.

– Ok, sa han. – På tide å få gjort noe med disse smertene dine, er du ikke enig? Hva heter du?

– Lionel, svarte gutten, som så mye roligere ut nå enn da Charlie kom inn i rommet. Han førte den smale, lille hånden sin opp til ansiktet og løftet øyelokket for å kunne se skikkelig. – Skal dere virkelig ordne magen min? spurte han forundret.

– Jeg lover, svarte Trent og smilte til ham. – Inne i magen din har du en blindtarm som er på størrelse med lillefingeren din. Den er syk og har hovnet opp; det er derfor du har så vondt i magen. Jeg skal fikse det mens du sover, og når du våkner, vil smertene være borte. Er det greit for deg?

Lionel nikket og smilte, og avslørte at han manglet en fortann.

– Men jeg vil gjerne vite litt om øynene dine før jeg begynner å operere magen. Trent flyttet guttens hånd til side og undersøkte kulen i pannen. – Hvor lenge har du hatt denne?

Lionel trakk på skuldrene. – Jeg vet ikke.

– Den gjør det vanskelig for deg å se, ikke sant?

– Jo, svarte Lionel. – Når vi spiller fotball, er det ikke alltid jeg ser ballen; men av og til, hvis mamma har litt tape, så limer hun kulen opp sånn at jeg kan se bedre.

– Da ser du nok veldig tøff ut, sa Trent. – Du skremmer sikkert alle motstanderne. Han flirte, og Lionel flirte tilbake. – Men jeg er sikker på at du ville blitt enda tøffere hvis du kunne se ballen bedre.

Charlie så hvor tillitsfull den lille gutten virket, og hun skjønte at Trent virkelig likte barn.

– Er det noen voksne her sammen med deg? spurte han. – Jeg vil gjerne spørre om jeg kan få lov å fikse den kulen samtidig som jeg fikser magen din.

– Det var mamma som tok meg med hit, men jeg vet ikke hvor hun er nå.

Plutselig ble den lille gutten engstelig igjen, men Trent gav ham et beroligende smil. – Ikke tenk på det, sa han. – Vi skal nok finne henne.

Han reiste seg og signaliserte til Charlie at hun skulle følge ham utenfor hørevidde. – Jeg vil gjerne fjerne den svulsten, og det kan jeg gjøre nå som han likevel skal i narkose. Det er mulig at jeg må flytte litt hud fra låret hans og bruke det i pannen, men det vet jeg ikke før svulsten er fjernet. I USA hadde vi ikke fått lov til å operere to forskjellige ting samtidig, men jeg kan gjøre det uten problemer.

– Hvis det ikke er lovlig i USA, så skal vi heller ikke gjøre det her. Skjønte han ikke hvorfor hun hadde gitt doktor Smith sparken?

– Hvis du tror misjonsleger jobber på samme måte som amerikanske leger, har du mye å lære. Han så på henne med stålblått blikk. – Her kan jeg gjøre det som er best for pasienten, og bare det. Jeg trenger ikke tenke på forsikringer eller omdømmet mitt. Du kan enten stole på meg når det gjelder Lionel, eller du kan la det være. Det er opp til deg.

Charlie skjønte bedre enn de fleste hvor viktig det var for gutten å få et normalt utseende. – Jeg jobber med å få et plastikkirurgisk team hit. Kanskje vi kan foreslå for moren at hun kommer tilbake med Lionel når det er på plass?

Trent ristet på hodet. – Det er ikke sikkert de bor så nær sykehuset at det er et alternativ for dem. Dessuten kan det hende at gutten blir blind hvis han har hatt svulsten lenge. Deler av hjernen dør hvis den ikke mottar signaler fra et øye, fordi den da tror at øyet ikke fungerer. Du er sikkert klar over hvor stor fare det er for at blinde i Vest-Afrika får parasitter i øynene, og får han det i det syke øyet, smitter det raskt over på det friske.

– Men er du sikker på at du kan fikse det? Tenk om arret blir stygt?

– Du vet tydeligvis ikke hvem du har med å gjøre, sa Trent og gliste. – Han kommer til å se fantastisk ut, det lover jeg.

Charlie stirret inngående på ham. Han hadde et sterkt ansikt. Et ansikt man stolte på.

Hun snudde seg mot Lionel. Hun så tilliten og håpet i guttens øyne, og det gjorde utslaget.

– Ok, sa hun og sukket. – Du har overbevist meg.