Margaret Barker

Alene med deg

Oversatt av Hildur Følstad

Margaret Barker har vært innom mange interessante yrker. Hun utdannet seg til sykepleier, hun har arbeidet som lærer, hun har universitetseksamen i fransk og lingvistikk og en lisensiatgrad ved The Royal Academy of Music. I dag er hun forfatter på heltid, for, som hun sier: «Å skrive er det jeg liker best.» Hun bor i et idyllisk, gammelt hus på den engelske østkysten. Barna er voksne nå og har flyttet hjemmefra, men kommer ofte på besøk i helger og ferier.

Til min fantastiske familie,

som alltid gir meg så mye kjærlighet,

inspirasjon og glede.

1

Helt siden hun var ganske liten hadde Julia lagt vekt på å virke selvsikker. Og med tre eldre brødre som alltid ville bestemme over henne, måtte hun være tøff for å overleve. Likevel følte hun seg nervøs da hun kikket rundt på gruppen av legepraktikanter, som hun selv var en del av. Siden det katastrofale ekteskapet med Tony – som hadde gjort det han kunne for å ødelegge alt hun hadde hatt av selvfølelse – hadde livet vært en stri oppoverbakke på veien mot å bygge seg opp igjen til den hun opprinnelig var: Jenta som lå i stadig konkurranse med de flinkeste medstudentene, og med brødrene, som da allerede var ferdig utdannede leger.

Å komme hit til Frankrike for å spesialisere seg videre innen ortopedisk kirurgi var første skritt på den lange veien tilbake til å tro på seg selv og sin egen verdi. Hun kjente det allerede da taxien kjørte nedover åsen mot St Martin sur Mer, hvor deilig det var å være tilbake i denne vakre delen av Frankrike, og hun glemte helt å være engstelig for det som lå foran henne.

Hun ble overveldet av nostalgi ved synet av sanddynene som fulgte strandlinjen og de små og typiske franske hotellene, café-tabac, restaurantene, butikkene og husene som lå strødd rundt det moderne og høyteknologiske sykehuset. Hun kjente den samme spenningen som da hun som barn kom hit med sin franske mor og engelske far, begge leger, på et par ukers ferie hver sommer.

Her ble tankene avbrutt av at den fremragende professoren i ortopedisk kirurgi kom inn i rommet. Hun gispet. Hei sann! Bernard Cappelle så mye yngre ut enn hun hadde ventet, og veldig … pen? Tanken forbløffet henne. Det var svært lenge siden hun hadde lagt merke til en mann på den måten.

Han var mer enn pen, han var karismatisk, og oste av en selvsikkerhet som hun lengtet etter å oppnå. Ok, kanskje om en ti års tid, når hun hadde blitt en fabelaktig kirurg, ville det senke seg en stillhet fylt av ærefrykt idet hun åpnet døren og skred inn blant studentene sine. Akkurat slik som det skjedde med den store Bernard Cappelle.

Hadde det ikke vært for beslutningen om å holde seg unna ethvert følelsesmessig forhold til menn, ville hun kanskje tillatt seg å forelske seg i professoren.

Men nei takk, jente! Hun skulle ikke engang skjenke ham en tanke. Ferdig med det! Hun var her for å konsentrere seg om å få mest mulig ut av det seks måneder lange kurset, ikke for å kaste bort krefter og energi på å drømme om en mann som ikke engang ville legge merke til at hun eksisterte.

Han kremtet og så på dem. Jaså, kanskje var han også litt nervøs? Da hadde han i det minste en menneskelig side.

– Velkommen, alle sammen. Jeg håper at …

Bernard Cappelle begynte med å ønske dem velkommen til Hospital de la Plage, hvor de skulle studere og praktisere de neste seks månedene. Først ville de få en teoretisk gjennomgang av en ortopedisk operasjon, før de kunne gå videre til å observere og praktisere i operasjonssalen. De måtte også regne med å assistere ved preoperative og postoperative aktiviteter, samt å jobbe i Urgences, akuttmedisinsk avdeling, om det var behov.

Julia begynte med å notere ned det han sa, men oppdaget snart at hun hadde lest det meste i den brosjyren hun omhyggelig hadde studert før hun søkte på kurset. Derfor tillot hun seg å studere denne mannen som skulle lede dem fram til en avsluttende eksamen, som igjen ville gi dem svært gode kvalifikasjoner til med tiden å kunne bli førsteklasses ortopediske kirurger.

Hun lente seg tilbake på den harde og ukomfortable stolen, som høyst sannsynlig var konstruert for å holde studenter våkne. De var ti stykker på kurset, fortalte doktor Cappelle. Han hadde valgt dem ut fra CV-ene deres, og han følte seg trygg på at med slike kvalifikasjoner og ekspertise ville alle yte hundre prosent den tiden de var her. Blikket hans sveipet over rommet før det stanset ved Julia, som satt på første rad.

– Er det greit for deg om jeg snakker fransk, doktor Montgomery? spurte han på et engelsk med en sterk og sjarmerende fransk aksent.

Hun skvatt til da hun plutselig var sentrum for all oppmerksomhet. Alle ventet på at hun skulle svare. Hun svelget tungt. – Ja, ja, selvsagt. Min mor er fransk og min far engelsk, så jeg er tospråklig.

– Da klarer du altså å følge med når jeg snakker fransk …

Han fortsatte med å si at han likte seg best når han kunne snakke morsmålet sitt. – Og du synes ikke det gjør noe å være eneste dame i klassen?

Hun rettet seg opp, prøvde å se større ut enn hun var. – Slett ikke. Jeg vokste opp med tre brødre som gjorde det de kunne for å kue meg, uten å lykkes.

Noen i salen lo. Julia følte seg ganske skjelven, men prøvde å ikke vise det. Hun ønsket at han ville slutte å se på henne og heller vende oppmerksomheten mot en annen.

– Flott!

En student som ikke satt så langt fra henne, spurte med høy og klar stemme: – Sir, hvorfor er det så få kvinnelige leger innenfor ortopedisk kirurgi?

Bernard Cappelle tenkte seg litt om. – Godt spørsmål. Kan det være at det svake kjønn er sartere og kanskje derfor vegrer seg for en jobb som til sine tider krever en viss grad av styrke? Hva sier du, doktor Montgomery?

– Til det vil jeg svare, svarte hun med et mot og en selvtillit hun ikke følte, – at jeg er overrasket over å være eneste kvinne i forsamlingen. Jeg har så langt aldri tenkt på at det er en ulempe å være kvinne. Når du opererer en pasient, er han vanligvis under en eller annen form for bedøvelse … Jeg mener, det er ikke særlig sannsynlig at han begynner å slåss med deg eller …

Her var det slutt på selvtilliten, og stemmen døde hen.

Studenten som hadde stilt spørsmålet, fulgte opp: – Og det vil alltid være en stor, sterk mannlig lege i nærheten som håper at han kan trå til som den bolde ridder når en svak kvinne ber om hjelp …

Resten ble borte i latter fra klassen. Hun syntes ikke det var spesielt festlig, og da latteren stilnet av, trakk hun pusten dypt og snakket med den klare og tydelige fransken hennes veltalende mor alltid hadde insistert på.

– Mine herrer, jeg kan forsikre dere om at jeg aldri utnytter min såkalte svakhet. Brødrene mine tok meg med for å lære judo da jeg var ganske liten. Jeg oppnådde svart belte så snart jeg var gammel nok til å tilfredsstille kravene, og disse ferdighetene har jeg ofte hatt nytte av. Så jeg tilkaller hjelp bare når det er ytterst nødvendig.

– Bravo! kom det fra doktor Cappelle, og hun kunne lese beundring i blikket hans. Puh! Hun var glad hun hadde øvd seg på å være sterk helt siden hun var liten. Hun kjente hvordan den påtatte selvsikkerheten gikk over til å bli ekte, selv om hun måtte innrømme at hvis hun hadde visst at hun ville bli eneste kvinne på kurset, ville hun kanskje tenkt seg om før hun søkte.

Men sannsynligvis bare et lite øyeblikk. Hun kastet et blikk rundt seg, og visste at hun kunne fikse disse unge legene, uansett hva de forsøkte seg på. Hun hadde lært en masse om menn de siste årene. Stort sett var de nok ennå gutter, som følte seg litt usikre siden hun var valgt ut sammen med dem til dette krevende kurset.

– Nå skal jeg ta dere med rundt til de ulike operasjonssalene, sa Bernard Cappelle. Noen av dem er i bruk, slik at vi ikke kan komme inn alle sammen. Jeg foreslår derfor at dere noterer dere hvilke dere ikke får sett i dag, og komme tilbake senere på et mer passende tidspunkt.

Før de forlot forelesningssalen, bad han dem om å kalle ham Bernard. Han var ikke tilhenger av å bruke titler i en undervisningssituasjon, og forklarte at det var lettere for ham å bli kjent med studentene når atmosfæren var mer avslappet.

Det oppsto en forbløffet stillhet. Julia syntes med ett at han ble litt mer menneskelig, men et blikk på de andre studentene viste at de ikke lot seg kjøpe av dette tilbudet. På ett eller annet vis klarte likevel Bernard Cappelle å virke reservert og tilknappet; tilgjengelig på et profesjonelt plan, men heller ikke mer. Selvsagt kom alle til å kalle ham Bernard, fordi han bad dem om det, men avstanden ville være der.

Siden hun satt på første rad, ble det slik at hun gikk ut sammen med ham. Han virket veldig høy, og hun ønsket nesten at hun hadde tatt på seg sko med hæler.

– Har du noe imot at jeg kaller deg Julia? Stemmen var dyp og behagelig. Hun kom til å måtte være ganske streng med seg selv om hun skulle unngå å bli tiltrukket av ham. Upps, der tilstod hun det. Vel, makt og karisma, i tillegg til et lite glimt i øyet, som sikkert sladret om sans for humor, var vanskelig å motstå. Men hun skulle klare det. Han skulle tilføre henne profesjonelle kunnskaper og ferdigheter, og det var alt hun krevde av ham.

Dessuten var han sikkert gift med en vakker kvinne som ventet på ham hjemme. Og selv om gifte menn ofte var åpne for et lite sidesprang, lå det langt utenfor det hun aksepterte.

– Nei, kall meg gjerne det. Hun smilte ikke engang; fikk det heller til å høres ut som om hun gjorde ham en tjeneste.

– Fint.

De kom inn i en av de ledige operasjonssalene. Det var blankt og høyteknologisk utstyr over alt, og hun gledet seg virkelig til å jobbe på et sted som dette.

Omvisningen ble avsluttet med at Bernard tok dem med til de ansattes kantine, hvor de diskuterte det de hadde sett, alle mulighetene for undervisning et sykehus av slikt kaliber bød på, og hva den enkelte mente dette kurset ville bety for den videre karrieren.

Nok en gang befant Julia seg ved siden av Bernard. Hun lurte på om han syntes han måtte skjerme henne fra oppmerksomhet fra medstudentene, selv om hun hadde vært klinkende klar på at hun forventet å bli behandlet på samme måte som gutta.

– Tror du at det blir moro å jobbe her, Julia? spurte han.

– Jeg vet ikke om moro er det rette ordet. Hun tenkte seg litt om. – Jeg har til hensikt å få mest mulig ut av oppholdet, men jeg forstår at det kommer til å bli mye hardt arbeid.

– Du virker på meg som en person som liker å arbeide hardt. Ut fra CV-en din fikk jeg inntrykk av at du har hatt et travelt liv både i og utenfor sykehuset. Stemmer det, Julia?

Hun nikket. – Jeg antar det – det sier de i hvert fall om meg på jobben. Jeg har vært fokusert på en karriere innenfor medisin hele mitt voksne liv.

– Har du klart det uten å forsømme privatlivet?

– Tja …

Hun hadde ikke lyst til å opplyse foreleseren om det mislykkede privatlivet sitt, hvor håpløst dårlig dømmekraft hun hadde vist da hun trodde hun valgte drømmemannen, og at han i virkeligheten var en slask. Hun så vekk, ville ikke han skulle oppdage den sårbarheten Tony hadde påført henne.

De aller fleste i gruppen var nå i ferd med å forlate kantinen, siden de hadde tillatelse til disponere resten av dagen slik de selv måtte ønske.

Hun hadde planlagt å tilbringe denne tiden på den lille hybelen sin for å pakke ut og komme i orden, og hun kjente på seg at det var mye tryggere enn å sitte her og snakke om det hun aller minst ville diskutere. Derfor reiste hun seg. – Unnskyld meg, Bernard, men jeg tror jeg må bruke fritiden til å komme meg i orden på hybelen.

Hun hørte selv hvor keitete det lød. Men han reiste seg straks og så på henne med et blikk hun ikke kunne tyde da han svarte. – Selvfølgelig, Julia.

Dermed fulgte han henne til døren, hvor hun svingte til venstre, mot bygningen hvor de ansatte hadde sine hybler, og han til høyre mot operasjonsavdelingene.

Da hun kom ut, stod en av studentene og ventet på henne. Hun hadde lagt merke til ham fordi han var en av dem som hadde lettest for å prate for seg. Høy, mørk og pen på en røff måte, og svært selvsikker.

Han smilte og presenterte seg med et kraftig håndtrykk: – Dominic.

– Julia. Hun trakk til seg hånden.

– Det vet jeg. Noen av oss har et improvisert møte på baren rett rundt hjørnet, og vi ville gjerne ha deg med, om du har tid.

– Tja, jeg trenger å komme i orden, og …

– Det der gjelder for alle sammen, Julia, men … arbeide er bra så lenge man ikke glemmer å leve.

– Ok. Jeg blir med, men jeg kan ikke bli lenge.

– Ta det med ro, vi er alle i samme båt.

*

– Ah, det var deilig å komme ut i frisk luft. Julia nøt den varme ettermiddagssolen da de kom ut av sykehusporten.

Rett over gaten kunne man se familier på stranden, med barn som lekte i sjøen. Julia visste av erfaring at vannet ennå var litt kjølig.

Da de kom til Café Maurice Chevalier, satt allerede noen av studentene rundt et langbord ute. To av dem var i ferd med å hente et lite bord til og et par ekstra stoler. Det stod en vinflaske på bordet, og en av studentene fylte i glasset hennes. Dominic forsvant inn i kafeen og kom ut igjen med enda en flaske og flere glass, hvorpå han tok runden rundt bordet og fylte opp glassene. De skålte: Santé!

– Cheers! sa Dominic, stolt av engelsken sin.

– Cheers! gjentok de andre, til allmenn latter.

De presenterte seg for hverandre, og Julia klarte å feste navn til ansiktene. Pierre, Christophe, Daniel, Jacques, Gerard og Paul var de mest høyrøstede, og Dominic var tydeligvis utpekt som en slags leder av gruppen. Julia var i all stillhet glad for at hun hadde brødre som hadde lært henne hvordan hun skulle oppføre seg når hun var sammen med bare gutter.

– Jeg var her som barn, sa hun, i et øyeblikks pause i all skravlingen. – Da pleide jeg å sitte ute sammen med foreldrene og brødrene mine og se på solnedgangen. Det føles godt å være tilbake.

– Skulle tro det var godt å slippe unna oppmerksomheten til den gretne, gamle læreren vår, sa Dominic. – Jeg så dere satt i dyp samtale. Hvordan var han på tomannshånd?

– For å være ærlig, klarer jeg ikke helt å plassere ham. Men jeg håper i hvert fall at han er en god lærer.

– Ja, det er nok ikke noe problem, kom det litt ampert fra Dominic. – Men svært krevende. Det sies at han har vært igjennom en vanskelig skilsmisse, og at han nå forhandler om foreldremyndigheten til sin seks år gamle sønn.

– Hvordan vet du det? spurte Pierre og myste mot solen.

Dominic flirte. – Jeg kom hit for en uke siden for å gjøre meg kjent med stedet. I motsetning til Julia, har jeg ikke vært her før. Jeg pratet litt med en av sykepleierne, og …

Her ble han avbrutt av høye latterbrøl rundt bordet.

– Og fikk vite ganske mye om professor Grinebiter. Det sies at han ikke har det altfor bra for tiden; at han er sår når det gjelder skilsmissen og at han har lett for å la det gå utover studentene hvis de ikke legger seg i selen. Men han er meget dyktig både som kirurg og foreleser, og står høyt i kurs blant kollegene.

– Det er alt jeg behøver å vite, bemerket Julia og la hånden over glasset da Christophe gikk runden med enda en flaske.

– Å, ikke vær for trygg, sa Dominic. – Det ryktes også at han ikke har særlig tro på at kvinner kan bli gode kirurger.

Alle så på Julia, og hun kjente at hun ble redd. Ikke bare var det svært viktig for henne å gjøre et godt inntrykk på den nye læreren; i tillegg slet hun med en håpløs betatthet av ham. Var det sant at han ikke likte kvinnelige kirurger? Hvorfor var hun da blitt plukket ut som deltaker på dette eksklusive kurset?

Hun stirret utover stranden, og pustet langsomt inntil redselen la seg. Hun skulle klare seg. Hun måtte. Så snudde hun hodet og skuet oppover den vakre åsen bak dem. Ikke skulle negative tanker få lov til å ødelegge den deilige solnedgangen når den la sin varme glød over landskapet, akkurat slik hun husket det fra barndommen.

Deretter så hun på de andre rundt bordet. – Læreren min i England påstår at jeg er en god kirurg, sa hun rolig. – Det er dette jeg ønsker å gjøre her i livet. Jeg vil ikke la en sur foreleser ødelegge karriereplanene mine.

Hun ble møtt med oppmuntrende heiarop, og forstod at hun nå var akseptert, på samme måte som brødrenes venner aksepterte henne.

Hun reiste seg og smilte til kollegene, som nå også var blitt hennes venner. – Dette har virkelig vært hyggelig, men nå må jeg stikke.

– Jeg følger deg hjem.

– Nei, bli her og ta deg et glass til, Dominic. Det er ikke lange veien.

Han geipte, men lot henne få viljen sin.

Da hun kom rundt hjørnet, så hun opp på solen som nå var i ferd med å forsvinne bak åsen og farge himmelranden rosa og grålilla. Hun tenkte på hvordan hun som barn syntes det var et mirakel at solen kunne forsvinne bak åsen og dukke opp igjen fra havets dyp neste morgen. Faren forklarte at det kom av at jorden snurret rundt, men like fullt syntes hun det var et mirakel. Og det gjorde hun ennå!

Over den mørke sjøen danset ildfluene som små ildkuler. Det kunne virkelig vært romantisk om hun ikke hadde vært alene blant par på aftentur og foreldre som samlet sammen barna sine for å få dem hjem og i seng. Men så minnet hun seg selv på at dette var det livet hun hadde valgt, og at hun ville gjøre alt hun kunne for å nå langt som mulig.

Hun smilte litt for seg selv. Kanskje litt tidlig å legge altfor storslåtte planer for fremtiden. Men det var tid nok både til romantikk, giftermål, barn og alt annet hun ikke ville ha inn i sitt liv før hun var godt etablert i karrieren.

2

Nesten tre uker senere satt Julia utenfor Bernards kontor og ventet på tur for en vurderingssamtale om fremdriften i studiene. Det var vanskelig å forstå at de snart var ferdige med den første måneden. Dagene bare fløy, og hele tiden var de blitt bombardert med hjemmearbeid, skriveoppgaver om teoriene bak ulike ortopediske operasjoner, og virkelige operasjoner som skulle observeres.

Som observatører var de også pålagt å gjøre fyldige notater, som siden måtte renskrives og tilføyes egne kommentarer før de ble oversendt til Bernard så snart som mulig. Vurderingen av oppgaven kom nesten omgående, med mange kritiske bemerkninger. Julia visste imidlertid at hun ikke var alene om å motta knusende kommentarer.

De hadde også hatt samlinger i Urgencie-avdelingen, hvor de hadde gjennomført mindre operasjoner og behandlinger i akuttsituasjoner, vært observatører og assistert avdelingslederen, Michel Devine, som så rapporterte videre til den irritable Bernard.

Da Dominic sa at Bernard kom til å bli en krevende lærer, hadde han helt rett! Så naiv hun hadde vært for tre uker siden. Hun hadde ikke engang drømt om at det gikk an å jobbe under slikt press.

Akkurat da kom Dominic og slengte seg ned ved siden av henne.

– Når skal du ha din utholdenhetstest?

Hun rynket pannen mot ham. – Hysj. Han kan høre deg.

– Det gir jeg blaffen i. Jeg har lyst til å gi opp hele greia. Han burde snart slutte å herje slik med oss. Vi er da for himmelens skyld kvalifiserte og erfarne leger. Hvem tror han at han er, som behandler oss …?

Døren åpnet seg. – God morgen, Julia og Dominic, sa slavedriveren og stirret strengt på Dominic.

Julia fulgte ham inn og satte seg på den rettryggede stolen foran skrivebordet hans. Hun var ikke redd, forsikret hun seg selv idet han satte seg foran skjermen på sin side av bordet. Hun gikk ut fra at han der hadde alt om henne siden hun startet på kurset.

Endelig så han bort på henne, slik at de fikk øyekontakt. Hun kunne ikke hjelpe for gyset av spenning som løp gjennom henne da hun så rett inn i de mørke, nøttebrune øynene. Hvorfor skulle hun være så unormal at hun ble tiltrukket av denne mannen som hadde gjort de siste tre ukene til en eneste stor prøvelse?

– Hva synes du om kurset, Julia?

Ikke et smil, bare dette gjennomtrengende og nervepirrende blikket.

Hun trakk pusten dypt. – Det er forferdelig slitsomt … men usedvanlig interessant og frustrerende på samme tid.

Han rynket pannen. – Hvordan er det frustrerende?

– Vel, du har ennå ikke sluppet meg løs i operasjonssalen, så jeg kan få utført litt virkelig kirurgi. Jeg er i ferd med å få abstinensfølelser av all denne teorien.

Var det et ørlite smil eller et foraktelig geip? Uansett ble det borte umiddelbart, og han så intenst misfornøyd ut.

– Du forstår nok at jeg må være helt sikker på at pasienten er i trygge hender før jeg lar en av mine studenter «slippe seg løs», som du uttrykker det.

– Ja, selvfølgelig, det forstår jeg, men jeg har en god del erfaring med operasjoner og …

– Det er blitt meg fortalt, ja, avbrøt han tørt. – Læreren din i London, Don Grainger, ga deg ekstremt gode referanser, og fremhevet noen av de ortopediske operasjonene du hadde gjennomført.

Hun lyste opp. For et funn Don hadde vært for henne både i studietiden og etter avsluttende eksamen.

– Så, hvor mye erfaring med hofteoperasjoner har du fått i løpet av denne lysende karrieren du så ivrig er i ferd med å opparbeide? fortsatte Bernard like strengt.

Jippi! Endelig var hun på trygg grunn! Hun begynte å legge ut om hofteoperasjoner hun hadde vært med på, først som assistent, deretter ved selv å utføre operasjonen under tilsyn.

Innimellom avbrøt han med spørsmål, mens hun entusiastisk snakket om hvor godt hun likte å bytte ut det stive og smertefulle leddet med en protese. Han spurte hvilke type proteser hun hadde benyttet, hvilke hun foretrakk, og om hun pleide å følge opp pasientene etter inngrepet.

– Ja, det gjør jeg selvsagt etter en så lang prosedyre. Å snakke med dem både før og etter operasjonen, og forsikre meg om at de får best mulig etterbehandling, er en naturlig del av det som gjør det så spennende å være kirurg.

De satt begge tause et øyeblikk før Bernard husket at han hadde enda en student som ventet. Han ønsket at han ikke var så fasinert av henne. Var det entusiasmen hennes, eller var det noe han ikke engang burde tenke på? Hun var student og karrierekvinne, og han var familiemann. En håpløs match!

Med sitt strenge foreleseruttrykk på plass, reiste han seg som tegn på at samtalen var over.

– Vennligst send Dominic inn.

Hun snudde seg og gikk mot døren, ivrig etter å komme vekk fra både spørsmålene og de motstridende følelsene sine.

– Hvordan gikk det? spurte Dominic.

Julia trakk på skuldrene. – Aner ikke, hvisket hun. – Lykke til!

*

Heller ikke neste dag var hun særlig mye klokere. Men frustrasjonen vokste over at hun ennå ikke var annet enn en liten ubetydelig student på dette krevende kurset. Å virkelig delta og gjøre en innsats under en interessant operasjon; kjenne tilfredsstillelsen når den gikk bra og pasientens helse var vesentlig forbedret, var det hun lengtet etter.

Hun kikket opp fra notatene idet Bernard kom inn og tok plass foran klassen. Praten stilnet, og ti par øyne rettet seg mot professoren. Hun syntes han så litt bekymret ut da blikket gled over dem.

– God morgen. Et lite nikk i retning av henne, som fortsatt hadde sin plass på første rekke.

Alvorlig forklarte han hva som skulle skje denne formiddagen. De hadde fått inn en pasient for tre dager siden, som hadde stått på venteliste for hofteoperasjon. Damen det var snakk om, hadde selv medisinsk bakgrunn. Hun hadde valgt å la seg operere under generell anestesi, og som et bidrag til den videre opplæringen av Bernards studenter, var hun innforstått med at operasjonen skulle inngå som en del av undervisningen.

– Den starter klokken elleve i formiddag. Det føltes som om han snakket direkte til henne, tenkte Julia.

Hvorfor stirret han så vedvarende på henne? Hun forsøkte å krype sammen i stolen. Blikket hans flyttet seg over til de andre.

– Jeg skal selv foreta operasjonen, sammen med en kvalifisert og erfaren juniorlege, og en av mine studenter.

Han så bort på henne igjen. Hun svelget tungt.

– Jeg har med vilje latt være å forberede dere, siden det alltid vil oppstå situasjoner i deres karriere da dere vil måtte operere på kort varsel, og jeg vil gjerne se hvordan dere håndterer en slik situasjon. De mindre brukbare kandidatene får gjerne panikk når adrenalinet herjer i kroppen.

Han smilte. Takk og lov! Det var som om solen tittet fram. Hun flyttet urolig på seg; ante at han nå kom til å si noe viktig.

– Grunnen til at jeg sendte dere et spørreskjema hvor jeg bad om opplysninger om tidligere erfaringer når det gjelder å sette inn hofteproteser, var for å finne ut hvem av dere som kunne være aktuelle kandidater til den første operasjonen i løpet av kurset. Flere har varierende grad av kompetanse, og jeg mener at noen av dere er erfarne nok til å være med og assistere i formiddag.

Han leste opp en liste, og Julia holdt pusten da hun hørte navnet sitt blant de andre.

– Det er ingenting å grue seg for, fortsatte Bernard. – Vi er et undervisningssykehus, og vi har meget gode forsikringsordninger. Smilet ble bredere. – Vi er omhyggelige ved valg av pasient, og vedkommende må si seg enig i alt som kan komme til å skje under operasjonen. Vår pasient denne formiddagen er pensjonert kirurg og svært samarbeidsvillig.

Han så utover salen. – Hvem har lyst til å jobbe med meg i dag?

Snakk om adrenalinproduksjon! Julias hjerte banket så hardt at hun syntes alle måtte høre det. Dette var sjansen hun hadde ventet på, den hun hadde bedt Bernard om. Julia fra gamle dager ville hivd seg på øyeblikkelig. Nå ble hun engstelig hver gang en ny mulighet banket på døren.

Sekundene tikket og gikk. Ingen rørte seg. Flere kremtet, også Bernard. Hun følte blikket hans bore seg inn i henne. Hva var det faren alltid sa? Når du er redd, så gjør noe med det.

Hånden løftet seg som hadde den et selvstendig liv. Hele resten av kroppen skrek at hun ikke måtte stikke seg fram på denne måten, men dette var jo grunnen til at hun var kommet hit. For å utfordre seg selv og få bukt med usikkerheten. Dette kunne hun klare! Hun tittet forsiktig bort på kateteret og ble belønnet med et blikk som lyste av stolthet.

Bernard visste at han hadde utfordret henne. Med overlegg hadde han stilt henne overfor denne testen, og hun hadde ikke skuffet. I løpet av den tiden hun hadde deltatt på kurset, hadde han sett hvor kunnskapsrik og opptatt av faget hun var, men at hun trengte å bli litt mer selvsikker. Og det kunne bare gjøres ved å stille henne overfor tøffe situasjoner som krevde førsteklasses dyktighet, uopphørlig trening, de beste kvalifikasjoner og endeløs energi. Evne til å fortsette lenge etter at kroppen ga beskjed om at nå var det slutt på kreftene.

Ikke det at han tvilte på at hun holdt mål rent intellektuelt, der lå hun mange hestehoder foran sine mer høylytte kolleger; men han lurte på hvor fysisk sterk hun var under påkjenninger. Dette var noe han alltid tok i betraktning når det gjaldt kvinnelige kirurger, noe som også hadde fått ham til å nøle før han tok henne inn på kurset. For å være helt ærlig, tok han henne bare på grunn av sin gamle venn Don Grainger. Don var ikke dum. Han ville ikke anbefalt henne om han ikke hadde vært overbevist om at hun var et naturtalent.

Men Julia hadde ennå til gode å bevise sin dyktighet. Selv om han stolte på sin gamle venn, måtte han være sammen med henne under en operasjon for å kunne ta en selvstendig avgjørelse.

Ansiktet hans fikk tilbake sitt sedvanlige profesjonelle uttrykk. Men det var vanskelig ikke å vise hvor opprømt han var over at planen hans hadde virket. Læreren i ham ønsket å styrke selvtilliten hennes, som han gjettet at på ett eller annet vis hadde fått seg en knekk. Det at han syntes hun var fantastisk tiltrekkende, fikk være en annen sak, og måtte ikke på noen måte blandes inn i den profesjonelle vurderingen av henne.

– Takk, Julia. Kan du møte meg i rommet ved siden av operasjonssalen? Dere andre setter dere bak glassveggen, gjør notater og stiller spørsmål når operasjonen er overstått.

Julia fikk et plutselig anfall av panikk. Hun måtte finne notatene sine og lese over dem. Ingenting måtte være tilfeldig første gang hun skulle være med på en operasjon. Og hun måtte få tid til å undersøke pasienten. Det var alltid viktig. Dette var ikke noe abstrakt, men et virkelig menneske som hadde krav på all respekt, så kanskje det var mulig å …

Alle slike tanker tumlet gjennom hodet hennes idet hun hastet mot døren, hvor hun oppdaget at Bernard stod og ventet på henne.

– Har du lyst til å hilse på pasienten?

Hun sukket lettet. – Ja, veldig gjerne … i tillegg til alt det andre jeg må gjøre.

– Ta det med ro. Vi har god tid.

Hun nøt den beroligende stemmen og tenkte at også han hadde måttet gjennom mange vanskelige situasjoner på vei til toppen av sin karriere. Det var viktig for henne å overbevise ham om at hun var flink nok, men siden han ofte virket så streng og avmålt, var hun livredd for å dumme seg ut under operasjonen.

Hun rettet seg opp. Hun skulle gjøre sitt beste for pasienten, slik hun alltid gjorde, så fikk Bernard tenke det han ville. Selv om det ikke er helt sant, pep en påståelig liten stemme i hodet hennes.

– Du ser nervøs ut, Julia, sa han, som om han leste tankene hennes. – Trekk pusten dypt og slipp den sakte ut igjen. Slik ja, det var bedre. Jeg ville aldri latt deg operere på min pasient hvis jeg ikke følte meg trygg på deg. Og det kan jeg være, ifølge den tidligere læreren din.

Hun følte seg med ett mye sterkere. Tankene klarnet, og i hodet sitt begynte hun straks å liste opp prioriterte gjøremål.

Sammen gikk de bortover korridoren. Stemmen hans var vennligere enn den pleide å være, og hun følte det som en trøst og en støtte både fysisk og mentalt.

Da armen hans kom borti hennes, ble hun forbauset over hvor kraftig hun reagerte. Ikke en lett situasjon å takle. Nervøs for Bernard fordi han skulle vurdere henne under operasjonen, opptatt av at hun skulle gjøre en best mulig jobb for pasienten, og overrasket over hvor sterkt han stadig virket på henne.

Det var ingen lett jobb han hadde som lærer for ti studenter som hadde begynt å betrakte ham som fienden. Selv hadde hun aldri vurdert ham slik. Igjen kjente hun gyset nedover ryggraden, og hun visste at denne merkelige og unormale følelsen ikke måtte få makten over henne.

– Det er vanlig på de fleste sykehus at utøvende kirurgene møter pasienten før operasjonen, sa han. – Derfor vil jeg gjerne at studentene mine skal delta i både den preoperative og postoperative omsorgen, og jobbe sammen med de ansatte.

Julia kjente hvordan den faglige interessen steg i takt med nytelsen av å være i nærheten av denne karismatiske mannen. Men hun visste også hvor viktig det var å holde disse to følelsene strengt atskilt fra hverandre.

– Ja, jeg glad for å kunne treffe pasienten vår. Sa du at hun var kirurg?

– En av de virkelig gode her i Frankrike. Som student hadde jeg dyp respekt for henne.

– Du har altså kjent henne lenge?

Han smilte og sendte et lite skråblikk på sin følgesvenn; så frisk, så ung, så absolutt … dyktig. Ja, dyktig. Det var det han måtte konsentrere seg om.

Han samlet tankene igjen. – Jeg tror vi skal merke at vår lærde kollega er svært opptatt av å samarbeide. Hun var til stor hjelp for meg da jeg var ung student i Paris.

Han tilpasset skrittene sine etter Julias. Da de kom til avdelingen for ortopedi, førte han henne inn i et av eneværelsene.

– Hallo, Brigitte. Hvordan har du det i dag?

Pasienten, som satt i en behagelig lenestol ved vinduet, smilte og la fra seg avisen.

– Bernard! Jeg har det bra, takk, og er så utrolig lettet over at jeg skal få operasjonen min i dag.

Han presenterte dem for hverandre.

– Julia har en god del erfaring med ortopediske operasjoner. Mentoren hennes i England er vår gode kollega Don Grainger; hun kom til oss på bakgrunn av hans varme anbefalinger.

Pasienten smilte. – Ikke verst fra en kapasitet som Don.

– Han har vært Julias lærer og veileder i studietiden, og kan ikke få fullrost henne nok. Derfor har jeg bestemt at jeg setter min vanlige assistent på vent under operasjonen. Kanskje jeg trenger ham, kanskje ikke. Hva sier dere til det, mine damer?

Brigitte lente seg mot Julia. – Jeg gjør med glede det jeg kan for å hjelpe deg videre i karrieren din, Julia. Etter operasjonen – som du naturligvis skal assistere ved – tar vi oss en lang prat. Jeg savner virkelig tiden som kirurg, men leddbetennelsen satte en stopper for det. Jeg prøver likevel å holde meg oppdatert på det som skjer.

– Hva tror du om å assistere meg under operasjonen, Julia? spurte Bernard spent.

– Jeg er svært beæret. Hun følte seg trygg. Og hvorfor skulle hun ikke det, med en slik sjenerøs støtte fra både pasient og professor?

Han smilte. – Flott!

Dermed gikk de over til å diskutere skaden i hoften til Brigitte. Hun gikk med stokk bort til sengen, hvor hun la seg med et lettelsens sukk. Deretter viste hun hvor det var mest vondt. Bernard holdt opp røntgenbildene av hoften, slik at Julia fikk se størrelsen på skaden, og de diskuterte hvordan de skulle fjerne det skadde leddet og erstatte det med en protese.

Til slutt forlot de pasienten, og operasjonssykepleierne gjorde henne klar til operasjonen. Julia var ennå litt engstelig, men samtidig var hun fullt klar over hvor heldig hun var som fikk delta. Hun ville samle masse ny kunnskap, samtidig som hun var med på å gjøre livet bedre for en pasient, noe som alltid hadde vært hovedgrunnen til at hele hennes familie valgte å bli leger.

Hun gikk til hybelen sin for å slappe av og samle tankene før operasjonen. Hun hadde ikke lenger behov for å lese notater. Alt hun behøvde å vite, var lagret i hjernen. Flere ganger hadde hun assistert under hofteoperasjoner, og til og med utført deler av operasjonen under ledelse av en erfaren kirurg, som fulgte nøye med på alt hun gjorde.

Det ville ikke bli annerledes denne gangen, med unntak av at nå var det Bernard som fulgte med på det hun gjorde. Og denne tiltrekningen, denne desperate trangen til å tekkes ham, gjorde henne urolig. Det var ikke bare det at han var sjefen. Det var noe annet og mer emosjonelt. Noe hun ikke ville gå nærmere inn på.

Følelsene fikk hun legge av seg utenfor operasjonssalen, og konsentrere all sin dyktighet rundt det å gjøre sitt beste for pasienten.

Bernard ventet på henne da hun kom tilbake til operasjonsområdet. Han smilte oppmuntrende. – Ok?

Hun besvarte smilet med en selvsikkerhet hun ikke følte – ikke ennå! Den ville dukke opp så snart hun begynte å jobbe. Konsentrer deg om pasienten, sa hun til seg selv. Tenk på den siste gangen du assisterte under en hofteutskiftningsoperasjon. Resultatet var glimrende, og pasienten fikk et mye bedre liv – og det gjorde du også!

Hun vasket seg, og en anestesipleier hjalp henne på med sterile klær.

Det gikk ut beskjed om at alt var klart for operasjon, og de kunne gå inn. Salen var sterkt opplyst, og bak den gjennomsiktige veggen kunne Julia skimte tilskuernes ansikter. Det slo henne at det var som å komme inn på en scene. Hun gikk fram til operasjonsbordet, hvor pasienten lå i narkose. Så begynte jobben.

Snart var hun så oppslukt av det som skjedde, at hun glemte å tenke på hvor nervøs hun hadde vært på forhånd, og hun oppdaget at hun jobbet godt sammen med Bernard. Av og til anga han med et lite nikk at hun kunne overta og han se på, og hun husket alt hun skulle gjøre, og i hvilken rekkefølge.

Tiden fløy, og Julia syntes det bare hadde gått noen minutter da hun sydde det siste stinget. Hun la fra seg fra seg det siste instrumentet, og kikket raskt bort på Bernard. Det så ut som han smilte under masken.

Så var det ikke mer for henne å gjøre. Operasjonen var over, og hun var fortsatt i live. Og enda viktigere – det var også Brigitte, som nå ble trillet inn på oppvåkningen.

Da hun gikk ut av svingdøren, kom Bernard etter henne.

– Jeg tror det kan være greit om vi tar en debrifing i ettermiddag, sa han.

Hun så opp på ham, og kunne ikke la være å tenke på gnisten som ble tent hver gang hanskene deres berørte hverandre under operasjonen.

– Ja, det ville vært fint.

– Klokken seks på mitt kontor.

Dermed forsvant han. Det virket som om han ikke kunne komme fort nok vekk fra henne.

Da han lukket kontordøren etter seg, gikk han bort til stolen sin og sank ned i den. At Julia var en naturbegavelse var ikke til å komme utenom. Alt Don hadde sagt, stemte. Men det han hadde glemt å nevne, var hvor pen og tiltrekkende hun var.

Hva var det ved Julia som fikk ham til å reagere hver gang de var sammen? Selv under operasjonen, hvor han var på sitt aller mest profesjonelle, hadde han merket det. Når han rakte henne et instrument, og hanskene deres kom i kontakt med hverandre … Nei, slik måtte han ikke tenke!

Han hadde en vanskelig ekskone å hanskes med, og en vidunderlig sønn på seks år som burde være førsteprioritet. Slike vanvittige tanker burde ikke engang streifet ham. Han lente seg bakover og sukket. Var han helt idiot? Dermed slo han på datamaskinen og tvang seg til å begynne på notatene fra operasjonen.

*

Julia hadde ingen anelse om hvilket inntrykk Bernard hadde fått av henne under operasjonen. Han hadde ikke gitt henne det minste hint før han forsvant fra henne og inn på kontoret sitt. Det virket bare som om han lengtet etter å få være i fred.

Selvsikkerheten, som hadde vært så sterk under operasjonen, var nå mer vaklende, men hun prøvde å huske på hvor støttende han hadde vært hele tiden der inne. Når hun tenkte seg om, trodde hun faktisk han hadde smilt bak masken sin og nikket bifallende hver gang hun tok et selvstendig initiativ. Og hun var nesten sikker på at han hadde hvisket «Godt gjort!» da hun satte det siste stinget – eller var det bare noe hun innbilte seg?

Men hadde det noen betydning hva Bernard tenkte om henne? Hvis hun selv visste at hun hadde ytt hundre prosent og gjort livet enklere for pasienten, var det jo det som var poenget, ikke sant? Hun hadde ikke kommet hit for å oppnå Bernards gunst.

Dermed gikk hun videre med faste skritt. Hun skulle skrive et notat, stille spørsmål og ta den kritikken som måtte komme. Det var på denne måten hun ble en bedre kirurg.

Klokken seks stod hun utenfor døren til kontoret hans og ventet på at sekundviseren skulle nå tolvtallet.

– Kom inn!

Han satt bak skrivebordet, men reiste seg og viste henne bort til en av lenestolene ved vinduet. Deretter tok han plass i den andre og åpnet notatfilen sin. Hun slo på sin egen laptop.

– Så hvordan syntes du operasjonen gikk, Julia?

Hun rensket stemmen, begynte å stille de spørsmålene hun hadde forberedt, og gikk deretter igjennom alle trinnene i operasjonen, fra første snitt til siste sting.

Han svarte utfyllende og lettfattelig mens hun noterte på laptopen.

Da han hadde svart på det siste spørsmålet, lente hun seg tilbake i stolen og så på ham. Først røpte ansiktet hans ingenting, men så smilte han på en formell måte.

– Flott! Jeg liker at studenten min har alt under kontroll, både under og etter en operasjon. Du kommer utvilsomt til å bli en førsteklasses kirurg.

Hun sukket lettet. Selv om hun vel hadde forstått at han var tilfreds, hadde hun ikke følt seg helt sikker.

Hun gjengjeldte smilet. – Tusen takk, Bernard. Har du noen spørsmål til meg?

– Bare ett. Han nølte, burde ikke si dette. Han fikk være varsom, slik at hun ikke tok det på feil måte.

– Det har vært et lang og intens dag. Oppholdet her burde jo ikke være bare arbeid. Du er tross alt gjest i landet vårt; så hva sier du til at jeg inviterer på en drink på Maurice Chevalier?

Hun nølte litt, ganske sikker på at ingen av de andre studentene var invitert. Men invitasjonen virket svært formell, så det ville være dumt å legge for mye i den. Hun smilte og nikket.