Amy Andrews

Våge å drømme

Oversatt av Jan Ingar Vik

MINISERIE: KJÆRLIGHET I HARLEY STREET

Dette er den åttende og siste delen i miniserien Kjærlighet i Harley Street. Hett blikk, bankende hjerter, lyst og lengsel – på Hunter-klinikken i London blomstrer følelsene, og alt kan skje!

Amy Andrews har alltid elsket å skrive, og kan fortsatt ikke helt fatte at hun får ha det som levebrød. Det å skape fantastiske heltinner og kjekke helter og fortelle historiene deres, er en strålende måte å få dagene til å gå på. Noen ganger oppfører de seg ikke alltid slik hun vil – men det gjør heller ikke barna hennes, så hun er på en måte vant til det. Amy bor i den svært vakre Samford Valley i Australia sammen med ektemannen og barna, seks brune høner og to svarte hunder.

Til Carol, Scarlet, Alison, Lynne,

Kate, Annie og Louisa.

Det var morsomt å samarbeide med dere, damer –

la oss gjøre det igjen!

1

Ethan Hunter trengte en drink.

Etter fem timer med komplisert kirurgi, verket bena hans som bare pokker, og den eneste sikre måten å lindre det på, var å finne bunnen på en flaske.

Det var enten det eller smertestillende, og Ethan nektet å bli avhengig av medikamenter.

– Vi går til Drake’s, Ethan, sa en stemme med bred, skotsk dialekt bak ham. – Kan du ikke bli med oss?

En plutselig stillhet senket seg over herregarderoben da Ethan snudde seg mot Jock, anestesilegen, som snakket til ham. Han kikket rundt på de fire andre, som alle hadde pratet muntert sammen helt til nå. Det var tydelig at ingen av dem var særlig ivrige etter å ha med seg Ethan.

Jock så heller ikke spesielt entusiastisk ut.

Ikke det at han kunne klandre dem. Jo lengre tid operasjonen tok, jo mer verket bena hans, og jo mer anspent og brysk ble han. Da han ved et uhell mistet et instrument, var det dråpen som fikk begeret til å renne over, og det var ikke akkurat hans mest profesjonelle øyeblikk da han sparket det barnslig over gulvet til det klirret mot veggen på den andre siden.

Han hatet primadonnakirurger, men frustrasjonen over den ødelagte konsentrasjonen og smerten, gjorde at det kokte over for ham akkurat da.

Likevel ville han ikke ha pliktinvitasjonen deres, uansett hvor mye han lengtet etter litt alkoholforsterkning. Ethan syntes det var helt greit å drikke alene.

Han foretrakk det faktisk.

– Nei takk, Jock, sa han. – Jeg må tilbake til klinikken.

Noe som var sant. Det var en viktig journal som han måtte gjøre seg kjent med på skrivebordet til Leo. Med fin maltwhisky som tilbehør.

Han så på kollegene. – Takk for hjelpen der inne, folkens. Bra innsats.

De mumlet farvel og så var Ethan alene. Han sank takknemlig ned på benken ved siden av seg, og strakte bena forsiktig ut foran seg, mens musklene skrek. Han lukket øynene da smerten minket, og ble sittende der i noen lange minutter mens lettelsen døyvet spenningen i resten av kroppen.

Det føltes så forbasket godt å bli kvitt dem!

Men han kunne ikke sitte der i all evighet. Arbeidet kalte. Han åpnet motvillig øynene og grep etter klærne sine.

*

Den svarte drosjen stanset foran den ærverdige, hvite viktorianske fasaden i Harley Street. I likhet med de mange klinikkene og legekontorene hjemmehørende i Harley Street, var Hunter-klinikken like eksklusiv som adressen antydet.

Ethans far, den berømte plastiske kirurgen James Hunter, hadde grunnlagt klinikken for over tretti år siden, og den var blitt verdenskjent like mye for sitt humanitære og veldedige arbeid for sivile og militære krigsofre som for sine kjendisklienter.

For en stor del takket være hans bror Leo.

Det var i hvert fall ikke takket være faren deres og skandalen som ikke bare hadde resultert i hans for tidlige død på grunn av hjerteinfarkt, men som også nesten hadde forårsaket stengning av klinikken for over ti år siden.

Det var blitt unngått, igjen takket være Leos pågangsmot og engasjement.

Ikke det at Ethan brydde seg om noe av det i dette øyeblikket. Han ble alltid opprørt av å tenke på faren og det tidligere vanskelige forholdet til broren, og i kveld hadde han problemer nok med å stå oppreist.

Ethan betalte drosjesjåføren og slepte seg ut av bilen ved hjelp av ren viljestyrke. Det eneste som fikk ham til å sette den ene foten foran den andre, var den forlokkende tanken på Leos whisky.

Ethan skar en grimase der han haltet seg gjennom korridorene til brorens kontor, mens han støttet seg til gelenderet. Ankelen og kneet kjentes ut som de var klare til å gi etter når som helst, og han svettet av anstrengelse.

Ethan ønsket at han ikke hadde forsømt fysioterapien sin så mye, eller ignorert Lizzie – Leos kone og hans tidligere hjemmesykepleier – da hun skjente på ham for at han ikke brukte stokken sin. Han hatet den forbaskede stokken, og spørsmålene som den uvegerlig fremkalte, og han hadde ikke tid til den intensive fysioterapien som krevdes. Men i dette øyeblikket var han beredt til å ta imot begge deler.

Ikke det at det ville hjelpe noe nå.

Men det som ville hjelpe, ventet på ham rett bak døren til Leo, og Ethan hadde aldri vært så glad for å komme til brorens kontor. Det hadde en gang tilhørt faren, og han hatet å bli tilkalt hit av den store mannen selv, i raseri over en eller annen innbilt fornærmelse, mens faren langsomt sank ned i fylledepresjonen.

Heldigvis var det slutt på den tiden, men det var godt å vite at en karaffel med den fineste whisky fortsatt befant seg innenfor veggene til dette kontoret – selv om den sjelden ble rørt.

De siste ti skrittene bort til bokhyllene bak skrivebordet til Leo var veldig smertefulle, men verdt det da Ethan endelig la hånden rundt den fulle karaffelen. Han skjenket to fingerbredder av den gylne væsken i et glass som sto i nærheten og helte det rett i seg.

Den brennende varmen traff halsen, og spredte seg øyeblikkelig utover fra magen. Han skjenket seg enda et glass som han også helte i seg, og nøt hvordan varmen spredte seg og døyvet den nådeløse smerten.

Et tredje glass ble skjenket, men før Ethan drakk det, slengte han seg ned i svingstolen. Han stønnet da bena endelig slapp å bære vekten av ham.

Han lukket øynene, holdt glasset og karaffelen inntil brystet, og la hodet bakover mot hodestøtten, vippet stolen bakover og svingte den forsiktig fra side til side.

Ethan var ikke sikker på hvor lenge han satt slik. Han visste bare at det kjentes godt ut å slippe å bære på noe.

Men det var en grunn til at han befant seg her – bortsett fra den gode whiskyen. Han åpnet øynene og visste at han ikke kunne utsette det lenger.

På skrivebordet til Leo lå en journal. Journalen til et barn med en forferdelig misdannelse som Ethan kunne operere.

Han kunne forandre livet til vesle Ama.

Han skulle forandre livet hennes.

Men Amas tilfelle var komplisert på mer enn én måte. Tilstanden hennes var kompleks og kom til å kreve flere operasjoner.

Men det var ikke det som var problemet. Ethan likte komplekse tilfeller.

Det var betingelsene som var tilknyttet tilfellet som var problemet. Betingelser som innbefattet noen fra fortiden og det usalige rotet han hadde stelt i stand på grunn av sitt egoistiske, barnslige behov for å såre broren.

Olivia Fairchild.

Olivias veldedighetsorganisasjon Fair Go sponset reisen til Ama og hennes mor og en tolk fra Afrika til London og Hunter-klinikken, for operasjon og rehabilitering.

Og hun kom hit – i morgen.

Olivia som hadde elsket ham. Og han slengte det i ansiktet hennes for å hevne seg på broren. Brisket seg med henne foran øynene på broren, selv om han visste at Leo hadde falt for henne. Hånte ham med den kvinnen han ikke kunne få.

Olivia ble sønderknust da hun innså det. Uttrykket i øynene hennes den forferdelige dagen … Han grøsset når han tenkte på det nå. Den voldsomme krangelen som han og Leo hadde hatt, uten å vite at Olivia hørte hvert eneste stygge ord. Hørte ham innrømme at han bare var interessert i den sexy, australske legen fordi Leo ville ha henne selv.

Det var ikke sant – egentlig ikke. I begynnelsen, kanskje, men ikke på det tidspunktet. Han hadde likt å være sammen med henne, og hun fikk ham til å glemme alle problemene sine når han var i armene hennes. Mørket han hadde båret på siden tenårene. Smerten over morens altfor tidlige død. Det dysfunksjonelle forholdet til faren. Alt var blitt løftet vekk hver gang hun holdt ham nær.

Men skaden var gjort, og sviket hans var utilgivelig. Giftig. Det var det ordet hun brukte for å beskrive forholdet mellom ham og Leo like før hun reiste hjem til Australia. Og hun hadde rett. Det var giftig. Og mye av det skyldtes ham.

Men det var ikke det lenger.

Han hadde vært så sint og selvdestruktiv den gangen. Sint på moren for at hun døde og den påfølgende skandalen på grunn av utroskapen hennes. Sint på faren for at han var svak og tok den enkle, drikkfeldige utveien etter Francescas død. Og enda sintere på Leo for at han spilte beskytter.

Han beskyttet James mot seg selv i stedet for å konfrontere ham med den udugelige fylliken han var blitt. Og beskyttet Ethan mot de voldsomme humørsvingningene til faren – fra dyp depresjon til manisk raseri – og fratok Ethan muligheten til å lufte alt sinnet, frustrasjonen og sorgen.

Ethan ble flau ved tanken på hvilken drittsekk han hadde vært. Han hadde tatt det han ville ha, uten hensyn til Olivias følelser. Bare dratt henne med seg og pekt nese av kjærligheten hennes, mens han visste hvor hardt Leo måtte bite tennene sammen hver gang han så dem.

Han trodde han var immun overfor kjærlighet den gangen. For en tosk! Det måtte en liten lidenskapelig kruttønne av en kvinne fra et fremmed, krigsherjet land til for å lære ham hvor feil han hadde tatt. Kanskje det var straffen hans for Olivia?

Lære hva kjærlighet egentlig betydde, for så å få den revet vekk.

Ethan tok en stor slurk av drinken og slo fra seg minnene om Aaliyah. Han trengte ikke den skyldfølelsen på toppen av Olivia-skyldfølelsen i kveld.

Ingen whiskyflaske kom til å være trygg.

Olivia.

Hadde hun tilgitt ham? Fortjente han i det hele tatt tilgivelsen hennes?

Han håpet det.

Eller i det minste at de kunne legge fortiden bak seg. For han kom ikke bare til å møte henne i morgen, han skulle arbeide sammen med henne også. Som pediatrisk rekonstruktiv kirurg var Olivia blitt gitt klarsignal av Leo til ikke bare å hjelpe til med operasjonene av Ama, men også til å være med under alle Hunter-klinikkens tilfeller mens hun var i London.

Den humanitære delen av klinikken, som var hjertebarnet til Ethan, arbeidet sammen med veldedighetsorganisasjoner rundt i hele verden, og mange av tilfellene var barn. Det kom til å bli nok av muligheter for Olivia til å holde ferdighetene ved like samtidig som hun tok hånd om Ama.

Og Ethan visste at de ville kunne gjøre så mye mer når de hadde enda et par dyktige hender.

Men teamarbeid var avgjørende.

Han kunne ikke endre fortiden, og han var temmelig sikker på at hun heller ikke ville lage noe oppkok på det. Men han kunne behandle henne med den respekten hun fortjente.

Han tok enda en slurk av whiskyen mens spørsmålene kretset rundt i hjernen. Spørsmål som han ikke hadde svar på. Spørsmål som kunne drive ham til vanvidd.

Som kunne drive ham til bunnen av Leos karaffel.

Men for en stund siden hadde han begynt å likne på sin far, og velge den enkleste utveien. Han hadde ikke tenkt å gjøre det igjen.

Han sukket og grep tak i skrivebordet for å dra stolen nærmere, og prøvde å bruke bena så lite som mulig. Og der var den, midt på skrivebordet, journalen til Ama.

Ethan plasserte karaffelen og glasset på bordet og skjøv alle tanker om Olivia til side da han åpnet journalen og begynte å lese.

*

Olivia Fairchild var sent ute. Hun sjekket klokken for hundrede gang mens hun betalte drosjesjåføren. Den kjølige oktoberkvelden, langt fra varmen i Afrika, omsluttet henne da drosjen kjørte av gårde og hun snudde seg mot den velkjente bygningen i Harley Street.

Sen eller ikke, hun tok en liten pause for å samle seg. Hun blunket tilbake tåpelige tårer. Det hadde vært langt mer følelsesladet enn hun hadde trodd å få Ama og moren hennes på plass i rommet på Lighthouse Children Hospital. Hun følte seg nervøs og utenfor i stedet for rolig og profesjonell, som hun hadde håpet å være når hun sto ansikt til ansikt med fortiden.

Men Ama hadde gjort inntrykk på henne i kveld – akkurat slik hun hadde gjort fra den første dagen. Hun var så engstelig for den nye, merkelige verdenen sin, og så bekymret da moren gikk ut av rommet sammen med tolken for å ta seg av noe papirarbeid, at Olivia ble fullstendig ute av seg.

I ni år hadde Ama ikke kjent til noe annet enn en liten landsby sør for Sahara, hvor hun var blitt stengt inne og ikke fikk lov til å gå på skolen eller leke med de andre barna på grunn av misdannelsen.

London måtte være skrekkinngytende.

Olivia hadde prøvd å trøste jenta så godt hun kunne, men noen ganger kunne bare morskjærlighet gjøre det, og Ama gråt og gråt helt til moren kom tilbake.

Olivia kunne kjenne de paniske hjerteslagene til Ama gjennom det magre brystet da den vesle jenta holdt seg fast i henne for bare livet. Og Olivia holdt henne inntil seg og vugget henne forsiktig mens hun følte seg så utilstrekkelig.

Det minnet henne om den dagen hun fant Ama og moren, der de begge hylte og gråt i gaten og klynget seg til hverandre mens to menn diskuterte opphisset og prøvde å dra dem fra hverandre. Hun hadde ikke klart å utstå det.

En bil tutet idet den kjørte fordi, og brakte henne tilbake til her og nå, og Olivia grøsset idet Hunter-klinikken kom i fokus igjen. Hun trakk pusten dypt og stålsatte seg for å gå inn.

Hjertet slo hardt da hun gikk opp trappen og åpnet døren. Etter arbeidstid var klinikken stille og forlatt, og hun stanset et øyeblikk for å absorbere det hele. Bortsett fra alt det hvite i den nye innredningen, som var synlig selv i halvmørket, så det ut slik hun husket det – eksklusivt, luksuriøst, gamle penger. Det luktet likedan. Det føltes likedan.

Og likevel var det ikke det. Det var velkjent … men likevel ikke.

Kanskje det skyldtes at hun var annerledes? Ikke den samme naive Olivia som hadde betrodd hjertet sitt til Hunter-guttene, bare for å bli brukt i det giftige spillet deres og få det knust i støvet.

Eldre. Klokere.

Sterkere.

Det var varmt der inne, og hun åpnet knappene på duffelcoaten mens støvelhælene klapret mot det utsøkte grå og svarte marmorgulvet på vei til Leos kontor. Det føltes som en evighet siden hun gikk i disse korridorene på de hyppige turene for å møte Ethan.

Ethan.

Hjertet til Olivia hoppet over et slag.

Nei. Hun kunne ikke tenke på ham i kveld. Hun var ikke her for å møte Ethan. Hun var her for å møte Leo.

Ethan skulle komme i morgen. Og i morgen var snart nok.

Til tross for det svake lyset, som kom fra lamper plassert i diskré alkover, tok føttene henne til Leos kontor nesten av seg selv. Da hun kom frem, stanset hun ikke for å gi seg tid til å tenke eller tvile, hun banket bare på, og ble overrasket da døren gled opp under vekten av hånden hennes.

Da hun tittet inn i det mørke rommet, som bare var opplyst av skrivebordslampen, trodde hun at mannen som satt ved skrivebordet med hodet bøyd over journalen, var Leo, og hun smilte.

– Leo, ropte hun lavt fra døråpningen.

Ethan, som hadde vært for konsentrert til å oppfatte bankingen, kikket opp da navnet til broren kom ut av munnen til Olivia, og selv etter ti år kjente han innvirkningen av den munnen.

Den var bred og sexy, og formet en naturlig trutmunn som alltid hadde fascinert ham. En munn som han hadde kysset.

Som han hadde savnet.

Det var en forbløffende erkjennelse for en mann som hadde følt seg død innvendig det siste året. Og han var ikke sikker på om han likte den.

Hva i helsike gjorde hun her? Kom ikke flyet hennes først i morgen tidlig?

– Olivia, hilste han, og så hvordan de store, sjokoladebrune øynene ble enda rundere.

Han burde reise seg – gode manerer tilsa at han skulle det – men han stolte ikke på at bena ville holde ham. Heldigvis så Olivia altfor sjokkert ut til å bry seg om det.

Olivia blunket som om alt oksygenet i rommet var sugd rett ut. – Å …

Ethan. Ikke Leo. Ethan. Hjertet hennes dundret i takt med trommingen av navnet hans gjennom hjernen.

Ethan. Ethan. Ethan.

– Jeg er lei for det. Jeg vet jeg er sent ute, men … Hun kikket nervøst på klokken. – Jeg skulle møte Leo her.

Ethan hadde ikke vært sikker på hva de skulle si til hverandre når han og Olivia sto ansikt til ansikt igjen. De hadde snakket sammen to ganger i telefonen om tilfellet, bryskt og yrkesmessig, men han hadde tenkt at det kom til å bli annerledes når de så på hverandre. De gamle sårene kunne ha grodd.

Tydeligvis ikke, hvis han skulle dømme etter det vaktsomme uttrykket til Olivia.

De første ordene hennes var ikke varme og hjertelige. Det var ikke noe overbærende ved oppførselen hennes. Hun hadde ikke smilt til ham slik hun gjorde da hun tok ham for å være Leo.

Det var en varsomhet, en distanse i blikket hennes. Som om de var fremmede og ikke ekskjærester. Og en del av ham ville løfte henne opp, smake på den trutmunnen igjen, og minne henne på hvor bra de hadde vært sammen.

Om han bare kunne komme seg opp uten å falle rett på trynet!

– Han er hjemme, sa Ethan brått. Han var sint på retningen tankene hans tok.

Olivia rynket pannen. – Å …

Men … hun hadde ringt Leo straks de landet og de hadde avtalt det. Hun lette i vesken etter mobiltelefonen, og tok den ut. Hun la straks merke til to tapte anrop og en tekstmelding – alle fra Leo.

Beklager. Noe kom i veien. Oppdater Ethan,

så kan du informere meg i morgen.

– Noe kom i veien, sa Olivia, og kikket fra telefonen til Ethan mens hun overbrakte teksten.

Ethan gryntet idet en heller ubehagelig tanke slo ham. Leo hadde tekstet ham under operasjonen, og bedt ham gjøre seg kjent med journalen til Ama – på skrivebordet hans – før neste morgen. Hadde Leo arrangert dette slik at han og Olivia kunne få sitt første møte overstått på tomannshånd – for å gi dem rom og fred til å rense luften?

Forholdet hans til broren var det beste på flere år, men han satte ikke pris på å bli manipulert slik som dette.

– Det kan jeg tenke meg, sa Ethan tørt.

Olivia la telefonen i vesken igjen. – Han vil at jeg skal oppdatere deg.

Ethan hadde noen ganger glemt, når han bare så på henne, at Olivia var australsk. Den plettfrie ferskenhuden så avgjort engelsk ut, og det var først når hun snakket at han husket det. Det og opalringen som hun fortsatt hadde på langfingeren på den høyre hånden – en gave fra foreldrene på attenårsdagen.

– Ikke noe bedre tidspunkt enn nå, istemte han bryskt.

Hvis Leo hadde arrangert dette, så ville det være dumt å ikke bruke tiden klokt.

– Kom inn. Han innså plutselig at hun fortsatt sto like innenfor dørkarmen. – Sett deg. Han gjorde tegn mot stolen på den andre siden av skrivebordet.

Bevegelsene hennes virket klossete og usikre idet hun gikk nærmere. Hun så i hvert fall ikke ut til å ha noe hastverk, og han ventet utålmodig på at hun skulle sette seg, mens blikket hans gled mot jeansen som klynget seg til ben som var like slanke som han husket.

Da hun kom nærmere, flyttet blikket hans seg oppover. Den røde, høyhalsede genseren var for det meste skjult av den tykke, blå jakken hun hadde på seg, men den fremhevet den lange halsen. En hals som han hadde utforsket i detalj.

Olivia var bevisst at han stirret på henne mens hun gikk inn i rommet. Varmen blusset i magen da hun husket hvordan han pleide å se på henne.

Før han knuste hjertet hennes.

Hun var takknemlig for den tykke ulljakken som skjulte brystvorter som plutselig begynte å leve sitt eget liv.

Hun hadde ikke tid til gjenstridige brystvorter.

De var to profesjonelle, som arbeidet sammen til beste for en pasient. Ja, de hadde en forhistorie, men hvis de opptrådte som kolleger, hvis de holdt fokus på Ama, kom det til å gå bra.

Hun var her for å gjøre en jobb og deretter komme seg vekk.

Hun var blitt brent av denne mannen tidligere.

Olivia satte seg og så seg raskt rundt i kontoret til Leo. Det så ikke ut til å ha forandret seg særlig mye siden den gangen det tilhørte hans far. Mørkt og maskulint – en sterk kontrast til det moderne hvite utenfor.

Blikket hennes vendte tilbake til Ethan, og en lang stund så de bare på hverandre. Øyelokkene hans var halvveis lukket; blikket vaktsomt. Han virket så … reservert, og hun grøsset.

Han tok opp whiskykaraffelen og helte litt i et glass, mens han taust spurte henne med et løftet øyebryn om hun ville ha. Hun ristet på hodet, og var overrasket over å se ham drikke. Hun visste hvordan han hadde foraktet faren for svakheten for whisky.

Vær profesjonell, Liv.

– Du har forandret deg, utbrøt hun.

Og det hadde ingenting med drikkingen å gjøre. Øynene til Ethan hadde den samme mørkebrune fargen som hennes, men han hadde de gylne flekkene i dem som pleide å gløde av ild og lidenskap. Han hadde vært så sint den gangen at de hadde lynt og flammet opp hele tiden da han kjempet mot demonene sine – farens alkoholisme, morens død og det han oppfattet som brorens degging.

Men hun hadde også sett dem gløde og lyne andre ganger også. På jobben når han var fullstendig oppslukt av en operasjon. Og i sengen …

Det var ingen glød i kveld. Bare et matt glimt av det som hadde vært. Det var som om ilden var blitt slukket. Kvalt.

Hva hadde skjedd som gjorde de vakre, lynende øynene så forbasket dystre? Og det perfekt utmeislede ansiktet så forbasket uttært? Den strenge hårklippen hjalp ikke. Det gjorde heller ikke de trette linjene rundt øynene. For ikke å snakke om at han trengte en barbering. Den lurvete gjenveksten så mer grå ut enn svart, selv om han bare var trettifem år.

Led han av en eller annen form for posttraumatisk stresslidelse etter å ha blitt blåst nesten pokker i vold under den siste tjenestetiden?

– Det har ikke du, sa han.

Det var Olivias tur til å snøfte. – Jo, det har jeg.

Hun hadde gjennomgått mer enn sin del av hjertesorg disse siste ti årene, og selv om hun hadde kommet styrket gjennom det, hadde det forandret henne veldig.

Ethan var stille et øyeblikk, men så nikket han. Hun hadde rett. Hun var mer reservert, mindre sorgløs. Blikket var ikke så åpent lenger, det var mer … fjernt.

Skyldtes det de utilgivelige handlingene hans eller bare det at hun ble eldre? Livet generelt?

Eller hadde noe annet forårsaket kulden i øynene hennes?

– Jeg trenger bare ikke å ty til whisky for å bevise det.

Ethan kjente hvordan anklagen traff ham i brystet som en slegge.

Han helte i seg innholdet i glasset og satte det ned på bordet med et smell. – Det har vært en lang dag, Olivia, sa han, og kjeven var så sammenbitt at det kjentes som den kom til å smuldre i stykker av trykket. – Operasjonene er over og jeg er ikke på vakt. Noen glass med Skottlands beste whisky kommer ikke til å skade.

Olivia hadde aldri vært en som gikk rundt grøten, og hun hadde ikke tenkt å begynne med det nå. Det var helt tydelig at noe plaget Ethan – noe som hadde slukket lyset. Og selv om hun kanskje ikke visste hva det var, visste hun i hvert fall at whisky ikke var løsningen.

– Det var sikkert nøyaktig slik din far begynte.