Carol Marinelli

Mellom drøm

og virkelighet

Oversatt av Jan Ingar Vik

MINISERIE: KJÆRLIGHETSAKUTTEN

Dette er den første delen i miniserien Kjærlighetsakutten. Juan og Harry er to innbitte ungkarer som etterlater seg mange knuste hjerter. Men så treffer de to tøffe og vakre sykepleiere, og ingenting blir som før …

Carol Marinelli utdannet seg til sykepleier i England og jobbet i flere år på et akuttmottak. En ferieromanse førte til at hun giftet seg og flyttet til Australia. I dag ser hun på både England og Australia som sine hjemland. Farens plutselige bortgang fikk henne til å revurdere tilværelsen og ga henne inspirasjon til å skrive kjærlighetsromaner på alvor.

1

– Unnskyld, Juan, det var ikke meningen å vekke deg. Cate Nicholls tvinnet en hårlokk rundt fingeren og krympet seg da hun hørte den søvnige, dype stemmen med den kraftige aksenten da han tok telefonen.

– Ikke noe problem. Er det deg, Cate?

– Ja. Hun rødmet litt over at Juan hadde kjent igjen stemmen hennes. Han hadde bare hatt noen få vikarskift i akuttavdelingen på Melbourne Bayside Hospital, men spenningen mellom dem var intens. Cate hadde prøvd alt hun kunne komme på før hun endelig gikk med på forslaget til Harry og ringte Juan for å se om han kunne komme. Han var en fullt utdannet anestesilege fra Argentina som reiste rundt i verden et år eller to, og var så sexy som en mann kunne bli. – Jeg er virkelig lei for å forstyrre deg. Jobbet du i natt?

– Nei.

– Å! Cate kikket opp på klokken – den var to på ettermiddagen. Hvorfor i all verden lå han fortsatt i sengen? Så hørte Cate lyden av en kvinnestemme og krympet seg igjen da Juan fortalte kvinnen at han brukte tre sukkerbiter i kaffen. Så henvendte den silkemyke stemmen seg til Cate igjen.

– Så hva kan jeg gjøre for deg?

– Sheldon har sykmeldt seg og vi har ikke klart å få tak i noen annen som kan erstatte ham.

– Vet Harry at du ringer meg?

Cate lo. Harry, en av overlegene på akuttavdelingen, ble furten hver gang Juan var i nærheten; han var fortsatt irritert over at Juan avslo tilbudet hans om en tre måneders kontrakt i avdelingen. – Det var Harry som foreslo at jeg skulle ringe deg.

– Så når vil du at jeg skal komme?

– Så snart du kan. Cate kikket ut på den travle akuttavdelingen. – Det begynner virkelig å bli fullt … Hun stanset et øyeblikk da Harry sa noe. – Kan du vente litt, Juan? Cate ropte til Harry. – Hva sa du?

– Si til Juan at selv om vi virkelig trenger ham her så fort som mulig, så kan han godt stoppe for å klippe håret på veien!

Det lurvete, lange håret til Juan, det ubarberte utseendet og den avslappede måten å kle seg på, drev Harry til vanvidd, og Cate smilte da hun snakket i telefonen igjen. – Jeg antar at du hørte det?

– Det gjorde jeg, sa Juan. – Si til Harry at han virkelig er glad i meg. Cate hørte Juan gjespe og strekke på seg, og hun prøvde å ikke se ham for seg naken i sengen, klokken to på ettermiddagen. – Ok, sa han. – Jeg skal bare ta en rask dusj og så er jeg der så snart jeg kan.

– Takk, Juan. Cate la på og skrev navnet hans på tavlen. Harry kikket bort på henne og ristet på hodet.

– Hvis det er noen mann som har fått et upassende navn, så er det doktor Morales, sa Harry, og Cate måtte le. Juan hadde litt av et rykte, og selv bare det å skrive navnet hans kom til å få noen av personalet til å skynde seg av gårde for å sjekke sminken og håret.

Cate nektet å gjøre det.

Mens hun vasket hendene før hun gikk ut til pasientene igjen, så hun seg i speilet. Ja, det skulderlange håret kunne trenge å festes på nytt, og de alvorlige, brungrønne øynene kom kanskje til å se bedre ut med litt maskara, men hun nektet ganske enkelt å ta det bryet på grunn av Juan.

Hun hadde ikke tenkt å leke med ilden.

Med tre eldre brødre som alle hadde vært ville, for å si det mildt, var det ikke mye som sjokkerte Cate, men Juan klarte det av og til. Enten med sine vågale idretter eller med den endeløse rekken av kvinner han forførte. Han fikk mange øyebryn til å heve seg når han underholdt kollegene sine med fortellinger om sin reise rundt i Australia, men det som sjokkerte Cate mest, var den indre kampen hun måtte utkjempe for ikke å simpelthen gi etter for det sensuelle smilet og havne hodestups i sengen hans.

De hadde flørtet, men så hadde Cate trukket seg tilbake.

Cate hadde kommet tilbake fra to ukers ferie, og var nettopp blitt singel etter å ha slått opp med kjæresten gjennom mer enn to år, og magen hadde veltet seg bare ved synet av Juan. Hun hadde aldri hatt en slik voldsom reaksjon overfor noen, og tåpelig nok hadde hun sagt til seg selv at hun bare testet flørteferdighetene sine på den sexy vikaren da de møttes første gangen.

Cate hadde aldri egentlig trodd at han skulle be henne ut på en drink den kvelden, selv om blikket hans var temmelig utvetydig.

Hun rødmet fortsatt av minnet om det første møtet mellom dem – da hun møtte det grå blikket og ønsket å gi blaffen i alt og for en gangs skyld gi etter og velge å være lettsindig. I stedet hadde hun høflig avslått tilbudet hans. Og de gangene hun møtte ham siden, hadde Cate tonet ned det hele – fornektet tiltrekningen som sydet mellom dem og gjort sitt beste for å la alt handle om arbeidet.

– Men Juan er en veldig dyktig lege, minnet Cate Harry på.

– Ja, men talentet hans er bortkastet, sa Harry, men så sukket han. – Kanskje jeg er misunnelig.

– Jeg har aldri møtt en mer begavet akuttlege enn deg, sa Cate, og hun mente det. Harry var en fantastisk akuttlege i tillegg til å være en høyt ansett håndkirurg. Men det var ikke Juans medisinske talent Harry refererte til.

– Jeg mente kanskje at jeg er misunnelig på Juans frihet. Han gir blaffen i hva andre mener. Det ville vært deilig å bare arbeide ett eller to skift i uken og slappet av resten av tiden! Harry smilte skjevt. – Men så har ikke Juan fire år gamle tvillinger å tenke på.

– Går det ikke noe bedre? spurte Cate. Hun likte Harry godt, og ble helt knust på hans vegne da hans kone ble brakt inn i fjor etter en bilulykke. Jill døde to uker senere på intensivavdelingen, og etterlot Harry med sine små tvillinger, Charlotte og Adam.

– Barnepiken sa nettopp opp, svarte Harry. – Enda en!

Cate stønnet av medfølelse, men Harry bare himlet med øynene og gikk for å ta seg av pasientene igjen. – Det kommer til å ordne seg, sa han.

– Åå! Kelly smilte da hun så navnet til Juan på tavlen. – Nå ble ettermiddagen min lysere! Er vi heldige, blir Juan med oss ut på en drink i kveld etter arbeidstid. Kelly blunket.

– Det gjør han sikkert, sa Cate. – Men jeg kan ikke bli med.

– Kom igjen, Cate, sa Kelly. – Du sa at du skulle være med. Det er fredag kveld. Du kan ikke sitte og sture på grunn av Paul …

– Jeg sturer ikke på grunn av Paul. Da jeg sa at jeg skulle bli med ut, visste jeg ikke at jeg skulle arbeide i morgen tidlig, løy Cate.

– Men du sa at du skulle kjøre, minnet Kelly henne på. – Det er fortsatt en uke til lønningsdag.

Ja, tenkte Cate, hun hadde sagt at hun skulle kjøre, men det var før hun visste at Juan skulle arbeide helt til kvelden. Han var ikke akkurat kjent for å avslå en utekveld.

Juan arbeidet for å leve, han levde ikke for å arbeide – det var forklaringen hans da han ergret Harry ved å avslå jobbtilbudet hans. Juan hadde fortalt Harry at han foretrakk å arbeide tilfeldige skift på forskjellige sykehus i Melbourne i stedet for å binde seg til ett sted. Cate var blitt overrasket over at Harry i det hele tatt tilbød ham jobben.

Han var imidlertid en fantastisk lege.

Han var fantastisk, innrømmet Cate for seg selv idet hun gikk for å hjelpe Kelly med å re opp noen nye senger og gjøre en rask opprydning i avlukkene.

Juan var også den siste komplikasjonen hun trengte.

Hun tvang den nær forestående ankomsten hans ut av tankene, og var bare glad for å ha legeunderbemanningen under kontroll inntil videre.

– Hvor er Christine? spurte Cate mens hun tok sengetøyet av en seng og rengjorde den før hun la på nytt.

– Gjett, svarte Kelly. – Hun gjemmer seg på kontoret sitt. Hvis du får jobben, så la ikke det bli deg, er du snill!

Cate skulle snart intervjues for stillingen som avdelingssykepleier, og det var temmelig sikkert at jobben ble hennes. Lillian, sjefen for akuttsykepleien, hadde praktisk talt fortalt henne det. Cate hadde allerede mer praksis med pasientene enn de fleste andre avdelingssykepleierne, og hvis hun fikk jobben, hadde hun ikke tenkt å gjemme seg bort på et kontor eller gå igjennom bestillingene for å spare en slant. Det hadde også gått rykter om at ledelsen ville ha mye mer orden i akuttavdelingen. Og det var blitt påpekt at sykepleierne ikke var der for å sitte barnevakt for tvillingene til Harry.

Hvis hun fikk jobben, visste Cate at det kom til å bli mye å ta tak i.

– Er dette avlukket klart? Abby, som utførte triage, stakk hodet inn. – Jeg har en mann som må undersøkes.

– Bring ham inn, sa Cate. – Hvis du kunne fortsette å ordne opp i eventuelle tomme avlukker, ville det vært flott, Kelly.

Kelly nikket og gikk av gårde, og Cate hjalp til med å få den magre mannen fra rullestolen og opp i trillesengen. Hans kone så nervøst på dem.

– Dette er Reece Anderson, presenterte Abby. – Han er trettifire år gammel og har nylig fullført en cellegiftbehandling for en ondartet pigmentsvulst på det venstre låret. Reece har blitt mer og mer kvalm siden i morges og har også magesmerter.

– Han sa ikke at han hadde vondt før ved lunsjtid. Det var en brodd i stemmen til kona. – Jeg trodde oppkastet var ettervirkninger av cellegiftbehandlingen.

– Ok, Reece. Cate presenterte seg. – Jeg skal hjelpe deg med å få på deg en kittel og foreta noen prøver. Og så skal vi se til deg så snart vi kan. Reece var tydelig veldig utilpass i tillegg til å være dehydrert, og det var også en merkbar spenning mellom ham og kona.

– Varmen har gjort den siste behandlingsrunden hans uutholdelig, sa kona. – Vi har ikke aircondition. Hun så mer anspent ut enn pasienten. – Jeg er Amanda, forresten.

– Hei, Amanda. Ja, varmen hjelper sikkert ikke, sa Cate mens hun så på de tørre leppene til Reece og kjente på den uelastiske huden. – Vi skal snart få i gang et drypp.

Melbourne var rammet av en langvarlig hetebølge, og flere pasienter enn vanlig var dehydrerte. Cate hadde selv klaget over varmen og søvnmangelen, men tanken på å være syk og gjennomgå cellegiftbehandling, fikk henne til å tenke over sytingen sin på nytt.

– Kan du ikke dra hjem? sa Reece til kona mellom brekningene, mens Cate hjalp ham med å kle av seg. – Det kan hende jeg blir her veldig lenge.

– Jeg sa jo at jeg ikke drar hjem. Jeg vil ikke forlate deg før jeg vet hva som foregår. Svaret til Amanda var bryskt.

– Du må hente barna på skolen.

– Jeg har tenkt å ringe Stella og fortelle henne hva som foregår. Hun kan hente dem …

– Kan du ikke bare dra hjem? glefset Reece.

Cate kikket på Amanda og så at hun var på gråten.

– Bare kom deg av gårde, sa Reece.

– Å, det kan hende jeg gjør nettopp det! Det var utfordring i stemmen til Amanda, og Cate gjettet på at dette ikke var første gangen de hadde denne krangelen. – Jeg skal ringe Stella og be henne hente dem.

Amanda gikk ut av avlukket, og Reece la seg bakover mot putene mens Cate undersøkte ham. – Jeg kan ikke fatte at jeg er på sykehuset igjen. Amanda skulle ta seg av barna, ikke meg.

Cate bemerket det ikke, i stedet gikk hun ut og hadde et kort prat med Harry, som arbeidet sammen med Kelly på en kritisk skadet pasient som nettopp hadde ankommet. Han sa at han ville komme så snart han kunne, men siden det kunne bli lenge å vente, spurte han om Cate ville ta noen blodprøver og sette i gang en IV.

Reece var temmelig umeddelsom under det hele, men da hun skulle til å gå, stilte han endelig et spørsmål. – Tror du det er kreften som sprer seg?

– Jeg tror det er altfor tidlig å spekulere om noe, sa Cate. – Vi skal få disse blodprøvene av gårde, og så kommer det en lege så snart som mulig.

Selv om hun hadde sympati for Reece og kunne gjette hvor redd han var, gikk tankene til Amanda da hun fant henne gråtende ved kaffeautomaten.

– Kom inn hit, sa Cate og åpnet et møterom for å gi Amanda litt fred og ro. Møterommene var dystre, brunmalte og med harde stoler og et plastbord, men de var i hvert fall private. – Jeg vet at du må være veldig bekymret, men det er altfor tidlig å vite hva som foregår.

– Jeg kan takle alt som foregår helsemessig, sa Amanda. – Vi har hatt det i flere måneder nå. Det er Reece jeg ikke kan takle – humørsvingningene hans og hvordan han hele tiden ber meg la ham være i fred.

– Det må være fryktelig vanskelig, sa Cate, og ønsket at hun kunne si mer.

– Det er nesten umulig. Amanda ristet på hodet av håpløshet. – Jeg begynner å tro at han kanskje ikke vil ha meg i nærheten.

– Jeg tviler på det, sa Cate.

– Det gjør jeg også. Amanda tok en slurk av kaffen og begynte langsomt å roe seg ned. – Hvis det er det han virkelig vil, så synd for ham! Jeg har ikke tenkt å gå min vei, sa Amanda. Hun tømte kaffekruset, krøllet det sammen og slengte det i søppelbøtten. – Lik det eller ikke, jeg går ingen steder. Amanda tørket øynene og pusset nesen før hun gikk tilbake for å være sammen med ektemannen.

Cate lurte på om hun skulle prøve å finne turnuslegen og få ham til å se på Reece, selv om hun helst ville ha en med litt mer erfaring. Men så kom Juan inn.

Han var virkelig den mest særegne mannen Cate noensinne hadde sett. Den høye, muskuløse kroppen ble forsterket av de svarte støvlene som han hadde på seg. I dag var han kledd i svarte jeans med stor beltespenne og en grå og svart skjorte som var krøllete. Det svarte håret var langt nok til at det lett kunne bli bundet sammen i nakken, men i stedet falt det oppå de brede skuldrene.

– Du kom raskt! sa Cate da han kom bort til henne og hun kjente den berusende lukten av en nydusjet Juan.

– Jeg fikk skyss.

Å ja, minnet Cate seg selv på, han hadde selskap da hun ringte. Juan hadde ingen bil, for han var ikke lenge nok på hvert sted til det. Så i stedet brukte han offentlige transportmidler, eller han løp til jobben.

– Hvor vil du at jeg skal begynne? spurte han. Juan var alltid klar til å ta fatt på jobben med det samme han kom.

– Avlukke fire, sa Cate og ga ham en kort bakgrunn på veien. Hun så hvordan øynene til Reece og Amanda utvidet seg litt da en veldig utenlandsk og temmelig ukonvensjonelt utseende lege kom inn i avlukket, men Juan var så dyktig med pasienter at han beroliget Reece i løpet av et øyeblikk.

Juan plasserte den ene støvelen på den nederste rammen på sengen og bøyde seg og pratet med Reece om den medisinske historien hans og symptomene før han rettet seg opp igjen.

– Kan jeg få låne stetoskopet ditt? spurte han Cate.

– Det henger et på veggen, sa Cate. Det gjorde vanligvis ikke det, men den temmelig pedantiske Cate hadde gjort klar avlukket selv.

– Jeg kan ikke høre så godt med det, sa Juan. – Jeg foretrekker ditt.

– Jeg vet det! Du tok det med deg hjem sist gang du lånte det.

– Jeg tok det med tilbake, påpekte han, men han tok ned et av de billige sykehusstetoskopene og begynte å lytte på brystet til Reece.

Han bannet på spansk, og selv Reece smilte litt. – De er ubrukelige. Jeg skulle ha tatt med mitt eget, men du sa at det var så travelt at jeg skyndte meg for å komme hit … Han blunket til pasienten, og så smilte han triumferende da Cate rakte ham stetoskopet sitt.

– Det var bedre, sa Juan.

Reece begynte snart å føle seg elendig igjen mens Juan undersøkte ham. Han fikk Amanda til å gråte igjen da hun prøvde å svare på et spørsmål for ham. – Jeg kan snakke for meg selv.

– Ok, sa Juan. – Nå har jeg tenkt å legge deg ned og undersøke magen din. Han snudde seg og smilte til Amanda. – Kan du unnskylde oss, er du snill?

Juan undersøkte nøye magen til pasienten mens Reece prøvde å skjule grimasene.

– Reece … Juan kikket ned. – Hvor lenge har du sittet med dette?

– Siden i morges.

– Reece? Tvilen var åpenbar i stemmen til Juan.

– I natt … Juan løftet øyebrynene, men sa ingenting, bare ventet til Reece endret historien sin igjen. – Jeg våknet av smerter i går natt.

– Er den versjonen sann? spurte Juan, og Reece nikket. – Ok. Jeg må foreta en rektalundersøkelse. Da Cate hjalp Reece med å rulle over på siden, var han sliten og nær ved å gråte. – Jeg er lei for det, Reece, sa Juan. – Jeg vet det må være forferdelig. Det kommer ikke til å ta lang tid.

Han var så dyktig med pasientene. Han ba dem aldri om ikke å føle seg flaue, eller sa at han hadde gjort det tusen ganger før; han bare undersøkte ham raskt. Og da Reece ble rullet tilbake på ryggen, takket Juan ham for samarbeidet.

– Hva tror du det er? spurte Reece, og det var her Juan var annerledes enn de fleste leger. Han ga Reece den foreløpige diagnosen sin.

– Historien din gjør tingene vanskeligere, selvsagt …, sa Juan. – Men jeg tror du har blindtarmsbetennelse. Jeg skal ringe kirurgene og få dem til å prioritere deg.

– Kan jeg få noe for smerten?

– De liker ikke å gi smertelindring uten selv å se på pasienten først, slik at de kan få et klart bilde av situasjonen. Juan gjentok det som Cate hadde hørt mange ganger før, men igjen viste han hvor erfaren og selvsikker han egentlig var da han fortsatte å snakke. – Likevel skal jeg prøve å bestikke dem ved å bestille en rask ultralyd mens vi venter på resultatene fra blodprøvene. Forhåpentlig kan jeg gi deg noe for smerten.

Det var fortsatt veldig travelt ute i avdelingen. Juan ringte kirurgene og hadde en lang diskusjon. Og mens han skrev ut noe smertestillende, ringte han og ordnet med ultralyd.

– Gi Reece noe for smerten og kvalmen, sa Juan. – Jeg skal ringe laboratoriet og få dem til å skynde seg med blodprøvene. Hvis vi kan få ham av gårde til ultralyd nå, burde kirurgene være her når han kommer tilbake.

– Ja visst. Cate ordnet med de smertestillende midlene før hun ringte Christine. Hun fortalte at hun skulle ta med en pasient til ultralyd og spurte henne om hun kunne være så snill å komme ut av kontoret og arbeide litt på gulvet.

– Det kommer til å bli tatt ille opp, bemerket Kelly, og tok opp den stadig ringende telefonen.

– Vet du hva? svarte Cate. – Det gir jeg blaffen i.

Kelly holdt telefonen ut mot Juan. – Telefon til deg. Han kom for å ta den imot. – Martina, la Kelly til.

De to kvinnene utvekslet et blikk da han sa noen bryske ord på spansk og la på. – Jeg snakket med Christine. Juan så på Cate. – Har hun ikke gitt beskjed videre?

– Hvilken beskjed?

– Jeg ble nødt til å snakke med oversykepleierne på de andre sykehusene jeg arbeider. Kan du be pleie- og resepsjonspersonalet om å ikke slippe igjennom visse personlige oppringninger til meg?

– Visse? spurte Cate.

– Fra Martina.

– Men hvis det er din mor eller jenta du traff i går kveld … Cate prøvde å skjule brodden i stemmen, men hun følte seg som en sekretær som holdt rede på den lille, svarte boken hans når Juan var på vakt – kvinner ringte hele tiden, – … så skal vi slippe dem igjennom?

– Ok, det gjelder alle personlige samtaler. Bare be personalet si at de ikke vet om Juan er på jobben og at de kan ta imot en beskjed til ham. Jeg ber bare om at personalet kan være litt mer diskré.

– Personalet er diskré, Juan, men det er forskjell på å være diskré og uhøflig. Når det tydelig er en personlig samtale … Hun trakk pusten. – Greit, jeg skal snakke med alle sammen.

Juan vendte tilbake til notatene sine og kikket ikke opp. Det kom bare til å åpne et ormebol hvis han forklarte situasjonen.

Han ville ikke forklare noe.

Det var tross alt grunnen til at han reiste. Ingen behov for forklaringer, ingen fortid, ingen regler – bare gøy. Men Cate ville ikke ha det gøy. Hun hadde gjort det klart, om enn ikke helt fra begynnelsen.

Han skulle gjøre ferdig skiftet sitt og deretter dra hjem.

Juan hadde litt over to uker igjen i landet.

Hadde Cate sagt ja da han ba henne ut første gangen, kunne de ha hatt noen fantastiske måneder.

I stedet hadde hun gjort det veldig klart at hun ikke var interessert i noen kortvarig affære med ham.

Hun var imidlertid interessert.

Juan kunne føle det, han kunne lukte det, han kunne nesten smake det, men Cate nektet å gi etter.

Han hadde ikke tenkt å prøve igjen.

– Blir du med ut på en drink i kveld, Juan? spurte Kelly.

– Ikke i kveld, sa Juan, og han hørte det lille sukket av lettelse fra Cate.

Men hun kunne slappe av snart, tenkte Juan.

Han reiste snart sin vei.

2

– Hvordan går det? Juan kom inn for å snakke med Reece like etter at han kom tilbake fra ultralyden. Kirurgene hadde undersøkt ham og bestilt antibiotika og endret IV-opplegget, og Reece ble nå raskt gjort klar for operasjon.

– Ja, si det, sa Reece. – De sa at blindtarmsbetennelse var alvorlig hos noen med mitt immunsystem.

– Det er derfor de lar deg få all denne antibiotikaen. Vi må få deg opp til operasjonssalen før det går hull på den.

– Jeg skulle ikke ha ventet, sa Reece. – Jeg trodde det var kreften.

– Selvsagt gjorde du det, sa Juan, – men det er uansett en betent bindtarm. Jeg hadde en gravid kvinne så sent som i forrige uke … Han fortsatte ikke, for det var mye som skulle gjøres.

Cate forsøkte å finne frem antibiotikaen som kirurgene ville ha. Det hadde vært utrolig anspent under ultralyden, hvor Reece fortalte Amanda igjen og igjen at hun bare skulle dra hjem. På veien tilbake fra ultralyden, foreslo Cate at Amanda skulle vente i møterommet, bare for å få en pause fra hakkingen til ektemannen.

– Kan jeg få se IV-opplegget til Reece, Cate? spurte Juan. Så henvendte han seg til pasienten. – Selv om du må opereres, vil jeg at du skal ha en større dose med væske før du fraktes opp.

Han var så direkte at han tilsidesatte IV-opplegget til kirurgene med et pennestrøk.

Juan så den raske blunkingen til Cate. Det var ikke mange som ville ha endret planen til Jeff Henderson. – Jeg snakket nettopp med ham og diskuterte noen forandringer, sa Juan. – Reece trenger å bli bedre hydrert før han opereres.

– Jeg kan tenke meg at det ble godt mottatt, sa Cate.

– Jeff var ok. Juan trakk på skuldrene. – Og i likhet med deg, bryr jeg meg egentlig ikke om at jeg fornærmer noen fra tid til annen. Dette er bedre for pasienten.

Han rakte over journalen og snakket til Reece. – Jeg har tenkt å sette enda en IV i deg, slik at vi kan få inn væsker, og så skal jeg snakke med din kone.

– Kan du si til henne at det ikke er noen vits i å bli værende her?

– Hun kommer ikke til å ville dra hjem mens du blir operert, påpekte Cate.

– Jeg vil bare ikke ha henne her, glefset Reece. – Jeg vil ikke være en byrde.

– Så slutt med å være det, sa Cate, og Juan løftet hodet fra IV-en han satte inn. Han hadde hørt mye direkte tale – akuttsykepleiere var veldig flinke til det – men når han hørte hva Cate hadde å si til Reece, fikk det ham til å stanse opp.

– Sykdommen og behandlingen du går på må være forferdelig, for dere begge, fortsatte Cate, – men jeg kan ikke tenke meg noe verre enn å elske noen som er syk og bli fortalt igjen og igjen at de ikke vil ha deg der, at du har det bedre uten dem.

– Jeg tror hun ville bli lykkeligere …, begynte Reece, men Cate lot ham ikke snakke ferdig.

– Jeg er temmelig sikker på at Amanda ville bli lykkeligere hvis du var elskverdig nok til å akseptere kjærligheten og hengivenheten hennes og behovet hennes for å ta seg av deg, for å hjelpe dere begge med å komme gjennom dette.

Juan gikk for å kaste de brukte sprøytespissene. Han kunne føle pulsen dunke i tinningene, og kjente blodet suse i ørene. Han hadde sine egne grunner til å ønske at han ikke hadde hørt det der, men likevel følte han seg tvunget til å svare.

– Hun har rett. Stemmen til Juan var hes, og han kremtet før han fortsatte. – Cate har rett, Reece. Hvis kona di ikke ville være her for din skyld, hadde hun gått herfra for lengst.

– Det vet du ikke.

– Cate … Juan snudde seg, – … kan du gå og snakke med Amanda? Si ifra hva som skjer og hente henne hit?

– Ja visst, svarte Cate. – Er det ok for deg at jeg forteller henne at du har blindtarmsbetennelse, Reece?

Reece nikket. Ordene til Cate hadde tydeligvis påvirket ham, for han sukket og la seg tilbake på putene. Men da hun gikk ut av avlukket, møtte han et alvorlig, grått blikk. Først da innså Reece at det var mer i vente.

– Greit, sa Juan til pasienten sin. – Mens vi har et øyeblikk for oss selv, skal jeg fortelle deg nøyaktig det jeg vet.

*

Da Cate kom tilbake etter å ha fraktet Reece til operasjonssalen, var også den kritisk skadde pasienten flyttet, og det var i ferd med å roe seg ned. Klokken seks kikket Juan opp på klokken og snakket til Harry.

– Kan du ikke dra hjem?

Hun så Harry nøle. Det var andre leger på vakt, men ingen overordnede.

Bortsett fra at vikaren tilfeldigvis var Juan.

– Gå og spis middag sammen med barna dine, sa Juan. – Vi klarer oss sikkert.

Juan kom til å klare seg mer enn bra nok.

Alle visste det.

– Er du sikker? spurte Harry. – Doktor Vermont kommer ikke før ti.

– Selvfølgelig, sa Juan. – Uansett så er det ingen fart på nattklubbene før midnatt.

Harry smilte skjevt og gikk, og Cate gjorde sitt beste for å unngå den en meter og nitti centimeter lange kroppen med testosteron som satt og arbeidet seg gjennom en diger klase av druer mellom pasientbesøkene.

Cate var lettet over at Juan ikke ville være med dem ut i kveld, og hadde gått med på å kjøre venninnene. Men før hun gikk for å gjøre seg klar, hadde hun et spørsmål til Juan. Han satt og skrev journalnotatene sine før de ble overlatt til doktor Vermont.

– Hva sa du til Reece?

– Reece?

– Blindtarmbetennelsen.

– Jeg er ikke helt med deg, sa Juan, og fortsatte å skrive notatene sine.

– Han var mye hyggeligere mot Amanda da vi kom inn igjen. Han takket henne til og med for at hun var der for ham da jeg tok henne med opp til operasjonssalen.

– Han må ha hørt på det du sa til ham. Juan trakk på skuldrene og Cate gikk av gårde med et tankefullt uttrykk. Ja, hun hadde vært direkte da hun snakket med Reece, men noe hadde skjedd mens hun var ute og snakket med Amanda. Det var hun sikker på, for de kom tilbake til en helt annerledes mann – og Cate var sikker på at Juan hadde noe med det å gjøre.

Hun hadde bare ingen anelse om hva.

Nattskiftet kom, og Cate overlot pasientene til dem før hun gikk til garderoben, hvor det var kamp om speilet.

– Jeg trodde Christine ble med? sa Kelly. – Hun sa det for en liten stund siden.

– Nei. Abby lo. – Da hun fant ut at Juan ikke skulle være med, ombestemte hun seg selvfølgelig. Han har gjort det klart at han ikke lenger er interessert – man skulle tro at hun har tatt det hintet nå.

Cate skiftet raskt, og stønnet av at den stroppløse behåen gravde seg inn og ga henne fire bryster, før hun dro på seg en svart halterneck som hun hadde kjøpt forrige helg.

– Er det nytt? spurte Kelly da Cate tok på seg et lilla skjørt.

– Jepp. Cate smilte. – Og det samme er disse! Hun holdt opp et praktfullt par platåsko. De var helt ulike det hun vanligvis valgte, og hadde vært et rent impulskjøp.

Hennes første.

Cate festet stroppene rundt anklene og blunket tilbake tårene som plutselig kom. Hun befant seg fortsatt i oppbruddsstadiet, forsøkte fortsatt å finne ut hva som hadde gått galt, hva som var galt.

Hun hadde vært lykkelig sammen med Paul, bare ikke lykkelig nok. Hun hadde elsket ham på så mange måter, men hun klarte likevel ikke å gi Paul det svaret han ville ha. Svaret som alle ville ha! Foreldrene hennes ble like sjokkert da den vanligvis forutsigbare Cate foretok et temmelig uforutsigbart valg.

Hvorfor hadde hun gjort det slutt?

– Fordi …, hadde vært det ynkelige svaret hennes.

Selv Cate visste egentlig ikke hvorfor.

*

Juan prøvde å ikke legge merke til det da det forrige sykepleierskiftet kom strømmende ut fra garderoben, pyntet og parfymerte, som en støyende flokk av sommerfugler bortover korridoren – men det var bare én som tiltrakk seg blikket hans.

Hun hadde tatt på seg sminke, ikke mye, bare nok til å fremheve øynene. Og munnen skinte av gloss. Et lilla skjørt fremhevet de solbrune bena idet de gikk forbi sykepleierskranken, og ryggen var blottlagt i halternecken.

– Jeg blir ikke lenge, hørte han Cate si til venninnene da de sa farvel og gikk ut. – Jeg må tilbake hit om ti timer.

– Er du sikker på at du ikke kommer til å ombestemme deg, Juan? ropte Kelly over skulderen.

Cates ord til Reece hadde senket forsvarsverkene hans, og lukten av henne idet hun gikk forbi, synet av den bare huden … det måtte da være verdt ett forsøk til?

– Kanskje jeg ser dere der! ropte Juan tilbake, og så de bare skuldrene til Cate stivne. Hun snudde seg ikke.