KELLY HUNTER

Lynkurs i kjærlighet

Oversatt av Ask Aas

Kelly Hunter utdannet seg innen naturvitenskap, men på tross av det har hun en svakhet for eventyr, fantasiverdener og god skjønnlitteratur. Har hun ektemann? Ja. Barn? To gutter. Liker hun sport? Nei, egentlig ikke, selv om familien gjør sitt beste for å få henne interessert. Driver hun med hagearbeid? Ja, roser selvfølgelig. Kelly ble født i Australia, og hun har reist mye. Og selv om hun liker å bo og jobbe i forskjellige deler av verden, ser hun fortsatt på Australia som sitt hjemland.

FØRSTE KAPITTEL

Nervøsitet er ikke noe som kan måles med nøyaktighet. Og det var kanskje en del av problemet. Poppy West, den nest yngste av en søskenflokk på fire, hadde aldri kunnet måle seg med sine nærmeste når det gjaldt mot og selvsikkerhet. Det betydde ikke at hun var en reddhare. Det betydde ikke at hun ikke var et velfungerende menneske … Det betydde bare at hun foretrakk å lese bøker fremfor å hoppe i fallskjerm, og at hun foretrakk rolige samtaler fremfor ville debatter. Det var ikke noe galt i det.

Noen ville til og med ha kalt det fornuftig.

Men det skulle sies at det fantes folk som mente at hun var for sjenert og burde bruke mindre tid på jobb, slik at hun kunne finne seg nye venner. Som om den lille vennesirkelen hennes ikke var nok. Som om nye venner bare dukket opp på daglig basis.

Tomas var en venn. Han var både kryptolog og matematiker, delte rollen som prosjektleder med henne, og han hadde mer enn nok selvtillit for dem begge. Dessuten kunne han språket Poppy foretrakk. Nemlig kodespråk.

Tomas hadde også tilbudt henne å bruke den privateide øya hans slik at hun kunne knekke koden i fred, og det eneste han hadde bedt om til gjengjeld, var en liten tjeneste.

Noe som hadde vært snilt av ham, sa hun til seg selv igjen og igjen mens hun gikk om bord i sportsfiskerbåten og ba kapteinen om en redningsvest.

Det var veldig, veldig snilt av ham.

Så nå var hun tilbake i Australia, hjemlandet. Og kun det åpne havet lå mellom Poppy og øya.

Først dro hun av seg jakken, så var det på med redningsvesten, deretter tok hun jakken på over, uten å bry seg om skipperen som så ut til å more seg over at hun strevde med å få den på. Havet var ikke en god venn av henne. Og nå skulle de reise over det. Så det var ingenting galt med å ta noen forholdsregler.

Solskinn. Blå himmel. Rolig sjø. En skinnende, stor båt, og den beste kapteinen hun hadde funnet på Cairns marina. En båt utstyrt med GPS og radar, og en kaptein som hadde passet på å gi reiseplanen til en på kontoret hvor han jobbet. En forsiktig mann som tok sine forholdsregler. Nettopp det var viktig for Poppy.

Så reisen hadde begynt bra, men skyene hadde kommet raskt, det samme gjaldt vinden, og alt kom rett forfra, noe som forlenget reisen, som ble mer og mer ubehagelig etter som minuttene gikk.

Den slanke, blåøyde sportsfiskeren sa at det var en flott dag for en båttur. Det eneste som så ut til å bry kaptein Mal, var destinasjonen deres.

– Seb vet at du er på vei, ikke sant? spurte han for ente gang.

– Ja, svarte Poppy for ente gang. – Han vet det.

– For jeg kan kontakte ham via radioen.

– Det vet jeg. Mal hadde prøvd å kontakte Sebastian Reyne hvert tiende minutt i løpet av den siste timen.

Siden Poppy hadde betalt dyre dommer for reisen over, hadde Mal også hatt lyst til å kaste ut noen fiskesnører og sette Poppy i fiskestolen så hun kunne fiske seilfisk på veien over. Men Poppy hadde raskt fått ham til å forstå at det ikke var noen god idé.

– Nei takk, hadde hun sagt. – Jeg er ikke så glad i å fiske store fisker. I å fiske i det hele tatt, hvis det krevdes å være i nærheten av havet. – Jeg har lest Den gamle mannen og havet. Jeg vet hva som kan skje.

Mal hadde ledd og fortalt henne at fisking har forandret seg en god del siden den gang, men han hadde ikke presset henne. Og da de hadde reist i rundt en halvtime, hadde han forstått at Poppy var vettskremt.

– Problemer med Seb? hadde han spurt.

– Ikke ennå, hadde hun svart. – Ikke så vidt jeg vet. Du vet at noen folk er redde for høyder? Jeg er redd for åpent hav. Jeg ser på havet, det er bunnløst, og den eneste veien er til bunns. Jeg reiser vanligvis ikke med båt hvis jeg kan unngå det. Uheldigvis er det den eneste måten å komme seg til øya på.

– Kunne ikke Seb ha kommet til deg? hadde skipperen spurt, og Poppy hadde smilt til mannen.

– Jeg skal ikke til øya for å treffe Seb. Jeg kjenner ikke mannen, engang.

Poppy hadde blitt helt stille etter den samtalen, så Mal hadde beordret henne til å sette seg i setet ved siden av ham. Så hadde han bedt henne om å fylle en kopp kaffe til dem begge fra termosen hans. Uten å spørre hadde han puttet tre sukkerbiter i kaffen hennes og sagt at hun skulle drikke den.

Han hadde prøvd å holde samtalen gående, men hun hadde ikke noe å si.

Musikk hadde han også prøvd å sette på, men han likte heavy metal. Typen metal som fikk Poppy til å tenke på soldater som døde i kuleregn.

– Så hva jobber du med? spurte han.

– Jeg skriver matematiske koder, sa Poppy. – Det er viktig når en vil sikre kommunikasjon over nettet og lignende.

– Du mener kryptologi, sa Mal, og gliste da Poppy blunket. – Det samme som Tom driver med.

– Ja. Poppy nikket. – Tomas og jeg er kolleger … vi driver et firma sammen. Det er grunnen til at jeg får låne øya.

– Du er sikker på at Seb vet at du kommer, sa Mal igjen.

– Jeg er sikker. Men siden Mal var så usikker, så kunne det vel ikke skade å få vite litt mer om broren til Tomas. – Er det noe jeg burde vite om broren til Tomas?

– Vanskelig å si, kom det fra Mal. – Hva vet du om ham?

– Jeg vet at han er rik, sa Poppy. – Jeg vet at han og Tomas kjøpte øya sammen, og at Sebastian tegnet og bygget huset på den. Men hva driver han med?

– Hva han enn vil, sa Mal. – Som regel.

– Kan du være litt mer spesifikk?

– Seb er ingeniør. Han driver et firma som tar for seg vedlikehold av oljeplattformer. De tar seg av opprydding og lekkasjeoperasjoner også. Om han styrer prosjekter fra øya, er vanskelig å si. Mal så på henne med de kloke, blå øynene sine. – Du vet at det bare er Seb som bor på øya?

– Det gjør jeg. Men jeg har fått høre at det er et gjestehus der også. Jeg skal få låne gjestehuset. Tom har snakket med Seb. Så jeg ser ikke noe problem.

– I så fall kan du prøve å få Seb til å svare.

Poppy tok gjerne ansvaret for radiokommunikasjonen, det gjorde det lettere å ikke tenke på det endeløse, blå havet som strakte seg så langt øyet kunne se. Men da de la til ved en søt, liten flytebrygge i en liten, hesteskoformet bukt, hadde de fortsatt ikke fått kontakt med noen.

– ATV-en til Seb er her, sa Mal da han kastet bagen hennes over på bryggen og hoppet etter. Deretter holdt han armen ut for å hjelpe henne over. Poppy nølte et kort øyeblikk før hun tok hånden hans, og han la merke til det. Det var ikke personlig ment, hun var bare forsiktig av natur, så hun smilte og sa: – Takk skal du ha, da han trakk henne opp på bryggen.

Land, var Poppys første tanke. Solid, stabilt land.

Den andre tanken hennes dreide seg om det Mal hadde bemerket. – Du sa at ATV-en til Seb er her?

– Der borte ved båthuset.

– Er det et båthus? sa hun, og så på den lange, smale bygningen som begynte ved stranden og strakte seg femti meter ut i havet. – Det ser litt overdesignet ut.

– Vel, hvis jeg var deg, ville jeg ikke ha nevnt det til Seb, sa kaptein Mal tørt. – Det fungerer også som lager, og en kan søke ly der i tilfelle det blir storm. Det er en seng på loftet, og det henger en halvstor cruiser der inne. Jeg har søkt ly der et par ganger når været har blitt stygt.

Noe været så ut til å bli altfor raskt nå, tenkte Poppy, og så opp. – Du kommer og henter meg om to uker fra i dag? Eller tidligere hvis jeg ringer deg? Jeg har allerede betalt.

– Du har betalt, men når jeg kan hente deg, kommer an på været. Men når det er sagt, så er det ingen stormer på vei ifølge værmeldingen.

– Ser ikke de skyene store og truende ut? spurte hun.

– Nei. Det der er ingenting. Mal puttet hånden i lommen og dro frem mobilen sin. Han skrudde den på og viste henne skjermspareren. – Det er en ordentlig sky.

Nei, Poppy var ganske sikker på at det var en syklon. – Jeg er glad for at du ikke viste det bildet til meg på vei over. Var du ute på båten da du tok det?

– Ja.

Poppy grøsset.

– Du liker virkelig ikke havet, gjør du vel?

– Nei. Selv elver og innsjøer fungerer ikke for meg. Men jeg er veldig glad i et bad.

– Nå tenker du på tjue centimeter med varmt vann i et badekar?

– Det er ikke et ordentlig bad. Poppy fant frem mobilen og tittet gjennom bildene inntil hun fant det av det fantastiske badehuset hun hadde vært på i Tyrkia i fjor. – Dette er et bad.

Mal snøftet. Poppy gliste. Kaptein Mal var en grei kar. Han hadde brakt henne hit i god behold.

De kom frem til lagerdøren, en tykk metalldør med et stort håndtak og en like stor lås. Mal banket på med neven.

Ikke noe svar fra den andre siden. Så Mal prøvde dørhåndtaket. Det var ikke låst.

– Han er veldig tillitsfull, sa Poppy.

– Det er han ikke, sa Mal. – Seb!

Ikke noe svar.

De undersøkte lagerområdet. Etterpå lette de gjennom området hvor den skinnende, hvite cruiseren hang på skinner. Han var heller ikke inne på det lille, rotete kontoret.

De fant ham på loftet.

Han lå henslengt på sengen med ansiktet ned, som om han var død.

Mal sukket. Poppy fortsatte bare å stirre.

Og det var ikke bare fordi han ikke hadde skjorte på.

Sebastian Reyne var ingen liten mann.

Føttene hans stakk ut over enden av sengen, og skuldrene hans virket nesten for brede for den. Dongeribuksene satt stramt rundt de muskuløse lårene, og rumpen hans var rund og stram og helt perfekt. Og så var det ryggen hans.

Den var solbrun og passet perfekt til resten av kroppen. En perfekt harmoni av hud, muskulatur og fine former. Malere og skulptører ville ha elsket ryggen til Sebastian Reyne.

Brystkassen hans beveget seg, og så vidt Poppy kunne se, hadde han farge i kinnene.

Det lå en nesten tom whiskyflaske ved siden av sengen.

Ikke død altså.

Bare full.

– Miss West, møt verten din, sa Mal, og bøyde seg ned for å dulte borti den sovende kjempen. – Seb.

Seb gryntet. Han mumlet noe om at Mal skulle gå sin vei.

– Hei, Seb! brummet Mal, og dyttet borti skulderen hans. – Jeg har en pakke til deg.

– Legg den på gulvet, mumlet Seb med den dype stemmen sin.

– Ja, sa Mal, og snudde seg mot Poppy. – Det kan ta et par minutter før han kvikner til. Kanskje du burde vente på kontoret.

– Det går bra, sa Poppy. – Jeg har brødre.

– Brødre som går på fylla av og til?

– Brødre som gjør hva de vil, svarte hun lavt, og lente hendene mot knærne før hun bøyde seg ned slik at hun kunne se ansiktet til Sebastian. Det var litt av et ansikt på tross av alle skjeggstubbene. Det fikk henne til å tenke på falne engler og veldig rampete gutter.

– Mr Reyne? Jeg er Ophelia West. Vi snakket sammen på telefonen. Jeg er forretningspartneren til Tomas. Jeg er her for å jobbe.

De lange, mørke øyenvippene hans hevet seg noen millimeter før de lukket seg igjen, men Poppy fikk se et glimt av skoggrønne øyne.

– Er jeg død? mumlet han.

– Ikke helt.

– Er du sikker?

– Jeg er sikker. Poppy rettet seg opp og snudde seg mot Mal. – Jeg er ganske sikker på at han kommer til å si velkommen til øya snart.

– Gi meg fem minutter med ham, sa Mal, og dro Seb, som protesterte, opp på bena og ut gjennom døren, til bukten og videre.

Poppy stod på bryggen og så på mens de to mennene gikk over sanden og ut i vannet, helt til de hadde det opp til midjen. Det var da Mal bare slapp den andre mannen.

Det var uten tvil den løsningen storebrødrene hennes ville ha valgt også.

Poppy lente seg mot gelenderet mens Mal dyppet Seb under vann igjen. Til slutt vasset Mal tilbake til stranden, men Seb gikk ut på dypere vann, skrubbet håret og forsvant under overflaten som en sel.

Denne mannen var definitivt ikke redd for åpent hav.

– Han kommer straks, sa Mal da han kom frem til henne. – Seb har hatt det tøft de siste månedene. Han mistet en forretningspartner i en eksplosjon på en oljeplattform. En av de andre fra teamet mistet hørselen i ulykken. Seb klandrer seg selv. Nevnte ikke Tom det for deg?

– Ikke et ord.

– Er du sikker på at du ikke vil bli med meg tilbake? spurte Mal. – Du kan finne deg et lite, koselig hus på fastlandet?

– Tro meg, jeg hadde gjort det hvis jeg kunne. Poppy rettet blikket mot verten, som var på vei opp av vannet. Overkroppen hans var bar, og kroppen var vakker. Hun kunne føle utstrålingen hans fra der hun stod, en sensuell mann, og det gjorde henne både skremt og spent. – Kommer jeg til å klare meg her alene med ham?

– Jeg kan ikke forestille meg at han skulle skade deg. Men jeg tror ikke at han kommer til å være så høflig heller …

– Hva med drikkingen?

– Det ser verre ut enn det er, sa Mal. – Han er ikke full. Bare sliten.

– Hva har han gjort?

Poppy var vant til å føle seg usikker. Vanligvis visste hun ikke hva hun skulle gjøre i sosiale situasjoner. Nå visste hun ikke hvilket instinkt hun skulle stole på … Det ene fortalte henne at hun skulle dra tilbake til fastlandet, men det andre fortalte henne at hun kom til å være trygg sammen med denne mannen.

Seb var broren til Tomas, og Tomas var en venn. To brødre kunne da ikke være så ulike?

Seb kom gående mot dem som om han eide stedet, noe han gjorde, med et ansiktsuttrykk som kunne ha skremt små barn.

Det skremte ikke henne. Det som skremte, var hvordan hun reagerte på å være i nærheten av ham. Hun fikk automatisk lyst til å bevege seg nærmere ham selv om pulsrytmen økte. At hun måtte holde andre på avstand, hadde alltid vært et problem for henne. Minst en armlengde unna. Selv når det gjaldt Tomas, som hun hadde jobbet sammen med i to år.

Sebastian Reyne gikk et siste skritt mot dem, og instinktivt ville hun vanligvis ha rygget nå.

Men det gjorde hun ikke.

Poppy trakk pusten og passet på å rette blikket mot ansiktet hans mens hun holdt frem hånden.

– Mr Reyne, skal vi prøve igjen? Jeg er Poppy West. Jeg tror du har fått beskjed om at jeg skulle komme.

Mal snøftet ved siden av henne.

Seb Reyne så ned på hånden hennes og tilbake igjen. – Jeg er våt, sa han.

Det la hun merke til. Og hun hadde hatt rett i at øynene hans var grønne. – Det er du.

Huden hans var våt. Hånden hans var varm, stor og hadde træler. Det var en kort håndhilsen, men varmen fra ham spredde seg opp gjennom armen og rundt kroppen.

– Hvor lenge kommer dette til å ta? mumlet han.

– Jeg vet ikke, sa hun. – Alt fra et par dager til et par uker. Hvis det tar mer tid, kommer jeg nok til å bli sprø.

– Samme her. Seb rettet blikket mot Mal. – Skal du ikke bli?

– Jeg kan ikke. Jeg er booket i morgen.

– Avlys det.

– Jeg kan ikke. Nå er hun ditt problem, kamerat.

– Ikke akkurat de ordene jeg ville ha valgt selv, sa Poppy vennlig. – Men jeg er klar over at besøket kommer til å påvirke deg, og Tomas var kanskje ikke klar over visse … detaljer da han kom med tilbudet. Kommer det til å bli et problem for deg om jeg blir, mr Reyne? Jeg hadde fått inntrykk av at det ikke kom til å bli det, men hvis … Poppy trakk på skuldrene. – Vel, det er din øy. Jeg kan dra tilbake til fastlandet med Mal.

Sebastian Reyne dro hånden gjennom håret og så ut mot havet.

– Jeg kommer ikke til å bli til bry for deg, sa hun da det ble så stille at nervene hennes truet med å kortslutte. – Jeg skal bare jobbe. Du kommer knapt til å se meg. Det er et løfte.

– Hvis Tom sa at du kan bli, så kan du bli, sa Seb til slutt. – Er det all bagasjen du har? Han nikket mot bagen.

– Det er alt.

– Kan du kjøre ATV?

– Jeg kan sykle på strandsykkel.

– Kan du styre en båt?

– Nei.

– Kan du svømme?

– Til en viss grad, sa hun, og så ut mot horisonten. – Men hvor lenge og hvor langt, er vel spørsmålet?

– Hun liker å bade, sa Mal, og Poppy smilte. Det fikk Seb til å stirre, først på Mal, deretter på henne … som om hun på en eller annen måte hadde klart å forføre Mal i et boblebad på veien over.

At ingen noen gang hadde sett på henne som en slags femme fatale før, var ikke noe Seb trengte å vite. Han trengte heller ikke å få vite at hun likte at noen så på henne på den måten.

– Jeg trenger mat, sa han.

– Ja, og jeg skal dra, sa Mal. – Vil du at jeg skal ta med noe fra fastlandet når jeg kommer for å hente henne?

Seb og Mal gikk ned langs bryggen mot båten til Mal. Men Poppy ble stående akkurat der hun var. Det var vel høflig å la dem snakke sammen alene, de var tydeligvis venner.

Dessuten ga det henne litt tid til å roe seg etter å ha tatt på huden hans. Hun følte seg varm i hele kroppen.

Den våte mannen kom gående tilbake til henne mens de våte dongeribuksene klynget seg til de muskuløse bena.

Hun hadde ikke lagt merke til kulen ved skrittet hans før, noe som ikke var så rart fordi han hadde ligget på magen, men nå gjorde hun det, og svelget hardt.

Mals båt begynte å dure vekk fra bryggen. Poppy vinket og prøvde å ikke bli urolig mens verten kom nærmere.

– Så hvordan vil du at dette skal foregå? spurte han da han kom frem til henne.

– Vel … sa Poppy. Hun var klar over at han muligens hadde en dundrende hopepine og kort lunte. – Du kan alltids plassere meg der hvor datamaskinene er, gi meg en sterk, svart kaffe, noe jeg ville ha blitt evig takknemlig for, og så kan jeg gjøre den jobben jeg kom hit for å gjøre. Høres det greit ut?

– Ja, sa han, og kastet et merkelig blikk på henne. – Det høres greit ut.

ANDRE KAPITTEL

Hun var ikke slik han hadde forventet. Tomas hadde kalt Poppy en liten, grå mus med altfor høy IQ. Men Seb så ingen mus når han så på Ophelia West.

Han så en rolig person, ja. Tilpasningsdyktig. En viss toleranse for andre. Blå øyne så han også, så vel som karamellfarget hår, kremhvit hud og en snerten, liten kropp.

Når det gjaldt leppene hennes … De hadde vært det første han så da han åpnet øynene, og han hadde øyeblikkelig visst hvor han ville ha dem.

Han burde ha sett på det som en advarsel.

Han hadde hatt lyst til å sende henne tilbake med Mal, men så hadde hun behandlet ham som en mann som holdt ord, og i neste øyeblikk skulle Ophelia West bli.

Bacon og kaffe. Koffein og fett. Det skulle han få i seg, så skulle han lukke henne inne på kontoret til Tom, og hvis hun var lik broren hans, var det mulig at hun ikke kom til å komme ut på flere dager.

Han tok bagen hennes og gikk mot ATV-en. Så slengte han benet over den, startet motoren og skar en grimase da motorduren slo i takt med hodepinen.

Mye koffein og fett.

– Kommer du? sa han, og uten et ord satte hun seg bak ham og plasserte bagen mellom dem som en vegg. Ingen hender rundt livet hans, ingen flørting. Hun var bare en kollega av Tomas som var her for å jobbe.

Det tok dem et kvarter å nå frem til huset.

En kjøretur opp en bakke, over et platå med utsikt over det endeløse, blå havet og den tåkeaktige himmelen. Vinden pisket opp håret hans, og hennes, og de karamellfargede hårlokkene hennes la seg rundt halsen hans.

Han bet sammen tennene, forbannet de våte buksene og ba doningen om å gi alt den hadde.

Før de kom frem til huset, måtte de kjøre opp en bratt skrent med mye steiner. Der skled alltid bakhjulene på steinene, og denne gangen grep hendene til Ophelia West tak i skuldrene hans.

Det var helt ufrivillig, men kroppen hans reagerte kraftig. Han hadde gått for lenge uten en kvinne, tenkte han.

– Beklager, sa hun, og trakk hendene til seg med en gang ATV-en sluttet å sladde.

– Hold deg fast i meg, kommanderte han. – Veien blir bare røffere herfra.

Denne gangen grep hun tak i linningen på buksene hans. Hun mente vel, selv om hun tok feil, at det var et bedre alternativ.

Det var det ikke.

Kroppen til Seb tok hendene på bukselinningen hans som et signal på at hun snart kom til å ta av ham buksene.

Da kvarteret var over, stod de inne i huset, og Ophelia West så seg nysgjerrig rundt uten å si noe.

Seb burde ha vært fornøyd over at hun ikke prøvde å starte en kjedelig samtale.

Men det var han ikke.

Han fikk lyst til å vite hva hun syntes om øya og huset fordi hun var så stille. Et hus bygget av betong, glass og metall. Bygningen skar inn i fjellveggen, og en hadde god utsikt over havet i alle rom. Han hadde designet bygningen selv. Han hadde bygget en god del av den også.

– Kan jeg få låne toalettet? spurte hun, og han fortalte hvor det var et før han gikk inn på kjøkkenet.

Kaffe kom til å hjelpe. Etterpå skulle han vise henne kontoret, steke bacon og forsvinne for resten av dagen mens hun gjorde det hun hadde kommet for å gjøre.

Seb helte masse kaffe ned i den skinnende kaffemaskinen, lente seg mot benken og hvilte hodet mot skapet.

Han lukket øynene og prøvde å huske hva annet broren hans hadde sagt om Poppy West. Han prøvde å huske om Tom hadde vært interessert i henne.

Sannsynligvis.

Hun var den typen broren hans likte. Stilig. Smart. Litt søt.

– Kaffen lukter godt, hørte han noen si lavt, så han åpnet øynene og så henne stå i døråpningen.

– Den gjør det? Det er sukker her et eller annet sted. Ultrapasteurisert melk også.

– Jeg tar svart kaffe.

Hun hadde tatt av seg jakken og stod der i designerjeans, en grå T-skjorte som fremhevet kroppsformen hennes. Liten, faste bryster. Lange ben.

– Har du lyst på noe å spise? spurte han.

– Nei takk. Jeg spiste mye til frokost.

– Jeg skal fylle en kjøleboks du kan ta med deg ned til gjestehuset, sa han til henne. – Det er et kjøleskap der. Du må nok skru det på. Jeg er heller ikke sikker på om sengen er redd. Jeg skal skaffe noen laken.

Egentlig burde han ha undersøkte om det var edderkopper i gjestehuset. Eller slanger. Øgler

– Vi forandrer planen, sa han. – Jeg rydder gjestehuset. Så kan du gjøre det du kom hit for å gjøre på datamaskinene. Tom var ikke veldig spesifikk.

Ophelia West trakk på skuldrene. – Det er ikke veldig interessant hvis en ikke jobber med faget. Men jeg vil gjerne se dataoppsettet. Tomas lovet mye.

– Kom igjen da, nerdejente. La oss se hva vi har.

*

Han hadde fortsatt ikke på seg skjorte.

Poppy prøvde å se på omgivelsene istedenfor på mannen som gikk foran henne, men det var anstrengende.

I enden av gangen åpnet han en dør, og Poppy fulgte etter ham inn på kontoret.

Rommet var stort, med vinduer som gikk fra gulv til tak og 180-graders utsikt over havet. På veggene hang det bilder av oljeplattformer og oljerør. Det hang også et matematisk bevis der skrevet med håndskriften til Tomas. Og på et bord i nærheten stod det to datamaskiner.

Det var et veldig fint kontor, men det manglet det viktigste. Poppy stirret på datamaskinene med åpen munn.

– Er det noe galt? spurte han.

– Jeg håper ikke det, sa hun. – Jeg mener, det er et vakkert kontor, og utsikten er fantastisk. Men de datamaskinene er ikke det Tomas lovet meg.

– Hva lovet han deg?

– Prosessorkraft, og mye av det.

– Da vil du nok til hulen, da, sa han, krysset rommet og åpnet en dør hun ikke hadde lagt merke til. Han stakk hånden inn, flippet en bryter og gikk til side.

Poppy gikk sakte bort til døren og kikket inn.

Kjølepaneler og monitorer kjempet om plassen der inne. Kabler hadde blitt bygget inn i veggene slik at en slapp å tråkke over dem, og det stod harddisker langs halvparten av den ene veggen.

Tomas Reyne hadde bygget seg en supercomputer.

– Er dette nok kraft for deg, miss West?

– Kall meg Poppy. Hun begynte å slå på maskinene fordi hun ikke kunne dy seg. – Takk, sa hun. Takk for at du lot meg bli.

– Så du har alt du trenger? spurte han tørt.

Poppy smilte så bredt hun kunne. – Ja, jøss, sa hun spent. – Så absolutt.

*

– Spiller du dataspill også? spurte Seb fra døren da Poppy begynte å skru på de forskjellige skjermene. Som en ekte nerd, hadde hun glemt at han var der med en gang hun fikk øye på dataoppsettet til Tom. Han visste ikke om han skulle humre eller bli fornærmet.

– Noen ganger spiller jeg, mumlet hun mens hun undersøkte del for del. – Du?

– Noen ganger. Spiller du noen gang med Tom?

–tMhm.

Flere lys ble slått på, og det begynte å dure i vifter.

– Med eller mot ham? var det neste spørsmålet hans.

– Begge deler.

– Har du noen gang slått ham?

– Et par ganger.

– Har du noen gang ligget med ham?

Poppy blunket og snudde seg. De kornblomstblå øynene hennes stirret forskrekket på ham. – Hva?

– Broren min. Ligger du med ham?

– Jeg … nei.

– Har du noen gang hatt lyst?

– Hva?

Det var tydelig at hun ikke ante hva han snakket om.

– Ikke tenk på det, sa han silkemykt. – Jeg prøver bare å finne ut hva som er greia mellom deg og Tom. Kanskje han har visse planer når det gjelder deg. Det hadde hjulpet om jeg visste det.

– På hvilken måte?

– Da hadde jeg vært grei og holdt meg unna lekene til broren min.

Da betydningen av ordene hans sank inn, fikk hun store øyne. Og han så på mens blikket hennes vandret over kroppen hans og stoppet på visse steder.

– Jeg … Hun kremtet. – Ja, broren din har planer for meg, sa hun. – Store planer. Gigantiske. Blikket hennes stoppet opp rett under beltet hans igjen. Det fikk Seb til å smile.

– Er det sant?

– Å, ja.

Hun var en elendig løgner.

– Broren din venter på at jeg skal bli selvsikker, leken, sexy og litt rundere, sa hun. – Det er slik han liker damene, det vet du vel? Og så snart jeg blir alle de tingene, så tror jeg at han kommer til å falle pladask for meg. Han skal si ifra med en gang jeg når opp til kravene.

– Så du skal ha egg og bacon da?

– Hva?

– For å bli rundere.

– Å.

– Vil du ha ekstra bacon? spurte han, og smilte skjevt.

Hun ristet på hodet. – Nei takk.

– Jeg tror ikke at du har noen intensjoner om å tilpasse deg kravene til broren min. Jeg tror du venter på at slank, nerdete og sjenert skal bli sexy.

– Da må jeg vente lenge.

– Kanskje. Og kanskje ikke, tenkte han. – Kaffen kommer til å være i en kanne på kjøkkenet. Hent den når du vil.

*

Han gikk, og hun var alene. Poppy hørte klirringen fra kjeler og panner inne på kjøkkenet, og litt senere luktet hun stekt bacon, men Sebastian Reyne kom ikke tilbake til rommet. Ikke lenge etterpå hørte hun at ATV-en startet. Og da hun kikket ut av vinduet, så hun Sebastian kjøre sin vei på kjøretøyet.

Han hadde tatt på seg en lysebrun shorts og en svart T-skjorte, men hun reagerte like sterkt på ham allikevel. For hun hadde fortsatt lyst på ham. Det fikk henne til å telle hvor mange menn hun hadde hatt så lyst på. Det tok ikke lang tid.

Ingen.

Poppy hentet bagen, som lå i stuen, og tok den med seg til datarommet. Det neste skrittet var å finne frem harddiskene og plugge dem inn før hun undersøkte hva slags sikkerhetstiltak Tomas hadde installert. Null kontakt med Internett var det beste tiltaket, men det fantes også andre sikkerhetstiltak hun satte pris på. Ingen utenfor dette rommet hadde mulighet til å vite hva som foregikk her. Og hun skulle slette alle spor fra maskinen når hun var ferdig, slik at Tomas ikke fikk problemer.

Det tok en stund, men etter hvert sluttet Poppy å tenke på Seb, og hun gikk over i arbeidsmodus. Nå trengte hun ikke å se seg nervøst over skulderen. For første gang på flere uker kunne hun konsentrere seg om oppgaven. Det var på tide å finne ut hvor broren hennes var …

– Ok, Jared, hvisket hun. – Jeg er her, jeg er fryktløs, og jeg kan ikke mislykkes. Hvor er du?

*

Da Poppy klarte å rive seg løs fra koden hun hadde i tankene, hadde det blitt ettermiddag. Da gikk hun for å hente kaffe på kjøkkenet, og Sebastian hadde tydeligvis ikke kommet tilbake. Overraskende nok var Poppy takknemlig for det.

Hun trengte koffein, og hun trengte litt tid for seg selv for å tenke på hva hun skulle gjøre angående interessen hun hadde for ham. Rettere sagt, hva hun skulle gjøre hvis han fortsatte å vise interesse for henne.

Mannen sørget, og han kjedet seg sikkert. Han så etter en distraksjon, en hvilken som helst distraksjon. En flaske. En kvinne. Slik at han slapp å tenke på eksplosjonen som hadde kostet en av vennene hans livet.

Jared hadde også slitt med skyldfølelse da de ventet på at søsteren skulle komme ut av operasjonssalen. Jared hadde tatt skadene til Lena meget tungt. Da han fikk høre at hun hadde overlevd, hadde han snakket med henne og fortalt henne at alt kom til å gå bra. Deretter hadde han sverget hevn mot de som hadde forrådt dem, og så hadde han dratt sin vei.

Det var sju måneder og tjueåtte dager siden nå.

Det var den eneste erfaringen Poppy hadde med sterk skyldfølelse. Men hvordan skulle hun hjelpe Sebastian Reyne? Hun hadde ikke klart å hjelpe broren sin engang.

Med mindre han ville bruke henne som en distraksjon?

Flørte med henne, være naken med henne.

Ingen følelsesmessige bånd, bare seksuell tilfredsstillelse. Ville det ha vært så ille?

Det var på tide å rane kjøkkenskapene for et par kjeks. Hun måtte passe på at hun ikke besvimte på grunn av sult og nervøsitet.

Da hørtes brummingen fra ATV-en utenfor, så raske skritt, og like etterpå kom Sebastian inn gjennom døren.

– Jeg laget mer kaffe, sa hun, og motstod trangen til å gjemme hendene bak ryggen. – Jeg stjal noen kjeks.

– Er du ferdig for dagen? spurte han.

– Det kan jeg være.

Han kom nærmere og brakte med seg lukten av havet. – Gjestehuset er klart.

– Takk skal du ha. Men du må fortelle meg hvor det er.

– Jeg kan jo bare vise deg hvor det er? Hvor er bagen?

– Ved døren. Men kan du gi meg fem minutter med datamaskinene?

– Snakker vi om fem vanlige minutter, eller fem minutter som på magisk vis blir til fem timer med en gang du går inn på det rommet?

– Jeg snakker om fem helt vanlige minutter, sa hun. – Maks ti.

– Vi får se, sa Sebastian.

Poppy motstod trangen til å løpe og gikk til hulen.

*

Hun fant ham ti minutter senere i garasjen under huset og fulgte etter ham til ATV-en.

– Hvor langt er det til gjestehuset? spurte hun.

– Det er en tjue minutters gåtur tilbake ned knausen. Hvis du prøver å orientere deg, så ligger gjestehuset midt mellom her og båthuset. Det er en annen ATV der som du kan bruke til å reise rundt på øya. Den er lik denne, og jeg har fylt bensin på den. Sett deg på.

Poppy satte seg. Men hun passet på å gi ham god plass til å sette seg foran, men det fikk ham til å smile.

– Du skal kjøre. Sett deg fremst.

Hun gjorde som sa.

– Tenningsnøkkel, sa han, og armen hans strøk borti skulderen hennes da han viste hvor den var. – Fot på bremsen. Det gjorde hun også. – Nå trykker du på startknappen.

Motoren drønnet, og Sebastian smøg seg ned på setet bak henne. Det var ingen bag mellom dem denne gangen fordi han hadde den over skulderen. Poppy så på ham, så ned på setet og de sterke lårene til Seb, og hun svelget. Han var ingen liten mann, så han trengte mer plass.

Hun trengte mer plass.

Poppy kjørte sakte ned den steinete, bratte biten. Men hver gang de kjørte på en hump, skled han mot henne, noe som fikk hjertet hennes til å banke så hardt at hun trodde at det kom til å springe ut av brystkassen.

Da de hadde kjørt i fem minutter, lente han seg frem til øret hennes og sa at hun skulle svinge til høyre.

Gjestehuset de kom frem til noen minutter senere, så ut som en vennligere versjon av det store stål- og glasshuset. Det var bygget av stål og mye glass, men alt var mindre og koseligere. Dessuten skapte stolene og hengekøyen ved inngangen en slags tropisk sjarm.

Hvis Poppys ben vaklet litt da de gikk av ATV-en, var det hans skyld. Og hvis hun så på ryggen hans, snublet og bet seg i leppen mens hun fulgte etter ham opp trappetrinnene, var det også hans skyld.

Gjestehuset viste seg å være rent og fullt møblert. På soverommet var det en dobbeltseng med hvite laken. Over den hang det et hvitt myggnett festet i en krok i taket.

En slik seng kunne være akkurat det du ville at den skulle være. Et piratskip eller et kongedømme. Et barn ville hatt det kjempemoro i en slik seng, og en voksen, vel …

– Hva skjedde med leppen din? spurte Seb plutselig, og Poppy tok seg til underleppen.

– Ingenting, sa hun for hun hadde ikke noe blod på fingrene. Men de grønne øynene hans fortsatte å stirre, så hun tok seg til overleppen også. – Kjekssmuler?

– Du har bitt deg, sa han. – På veien hit.

– Å. Vel det hadde hun gjort. – Bare litt.

Stemningen ble så intens at hun måtte se bort. Poppy visste ikke hvordan en skulle spille dette spillet mellom mann og kvinne. Hun ante ikke hva hun skulle gjøre. På tide å studere rommet isteden.

Det var ingen gardiner på de store vinduene, og alle vinduene var åpne. På den hvite veggen stod det en gekko og så på henne.

– De er harmløse, sa Seb da han la merke til hvor hun så. – Badet og kjøkkenet er bak i huset, ATV-en er i skuret, og nøklene står i tenningen. Han satte bagen ved siden av sengen. – Det er fisk i kjøleskapet, og det er en mikrobølgeovn her du kan bruke til å varme den opp. Det er annen mat også. Forhåpentligvis finner du noe du liker.

– Takk skal du ha.

– Det er ingen telefon her, var det neste han sa. – Men det er et intercom-anlegg her som lar deg kontakte båthuset eller huset. Hvis du skal ringe hjem, må du komme opp til huset og bruke satellittelefonen. Den fungerer mesteparten av tiden, men ikke alltid.

– Man er skikkelig isolert her, er man ikke?

– Det fortalte vel Tom deg?

– Han gjorde det, sa hun. – Men det sank ikke inn før nå.

– Du blir vant til det, sa han. – Kom opp til huset i morgen når du er klar. Bare føl deg som hjemme. Men jeg kommer sannsynligvis ikke til å være der.

– Hvor kommer du til å være?

– Jeg skal fiske. Svømme. Klatre i fjell. Et eller annet.

– Ah. En mann med trang til å erobre noe. Hun kjente til typen. – Mr Reyne?

– Kall meg Seb. Han ventet inntil han hadde passert døren før han snudde seg.

– Det, eh, er visst ingen nøkler til dette stedet.

– Vi har mistet dem.

– Så hvordan låser jeg?

– Det gjør du ikke.

– Jeg hva?

– La meg gjette. Du bor i en storbyleilighet, omringet av en million mennesker, men du kjenner ingen av dem.

– Du er veldig observant, svarte hun muntert. – Jeg deler tiden min mellom Oxford og Sydney. Faren min jobber i Hong Kong. Jeg er faktisk veldig glad i Hong Kong. Masse mennesker. Låser også. Og nøkler.

– Slapp av, jente. Du kan låse dørene fra innsiden. Bare pass på at de ikke er satt til å låse seg når du drar i morgen. Tingene dine kommer til å være helt trygge her. Det kan jeg garantere. Det er ingen andre her.

Ingen han visste om.

– Hva med pirater? Dyr? Kaptein Blackbeard?

Det fikk ham til å glise, og kroppen hennes reagerte igjen. – Hvis Blackbeard dukker opp, så får du rope på meg.

– Så snill du er.

– Jeg vet det. Har du noen beskjeder jeg skal gi til broren min?

– Skal du ringe Tomas i kveld?

Blikket til Sebastian vandret over ansiktet hennes igjen og stoppet opp på leppene hennes. – Ja.

– Har du en spesiell grunn?

– Bare for å prate.

– Å. Poppy så usikkert på ham. – Vel, fortell ham at jeg takker for lånet av øya.

– Noe annet?

Hun kunne ikke komme på noe.

– Jeg savner deg … skulle ønske at du var her … sa han med silkemyk stemme.

– Å. Den typen beskjed. – Ja, sa hun, og plutselig stivnet Sebastian. – Fortell ham at jeg sier hallo.