SARAH MORGAN

Store overskrifter

Oversatt av Kari Giske

MINISERIE: SICILIAS HETE MENN

Dette er den andre delen av åtte i miniserien Sicilias hete menn. Skandalene står nærmest i kø for de ville og vakre mennene i den mektige Corretti-familien. Nå er de på jakt etter hver sin kvinne å elske!

Som barn drømte Sarah Morgan om å bli forfatter, og selv om hun tok noen interessante avstikkere på veien, lever hun ut den drømmen nå. Historiene hennes er uforbederlig optimistiske, og hun er alltid glad når hun får brev fra lesere som forteller at bøkene hennes har hjulpet dem gjennom vanskelige perioder. Sarah bor i nærheten av London sammen med mann og to barn, som uten å vite det, forsyner henne med masse autentisk dialog. Når hun ikke skriver eller leser, elsker Sarah musikk, film og utendørsaktiviteter.

Tilegnet min redaktør Lucy Gilmour med takk.

Av alt vi har opplevd sammen opp gjennom årene,

var det å vinne RITA® det aller gjeveste. xx

FØRSTE KAPITTEL

– Zach? Hvor i helvete er du? Du bør helst ikke svikte meg, for jeg tror ikke at jeg greier dette uten deg. Nå kommer jeg hvert øyeblikk til å gi etter og spise karbohydrater, og det betyr slutten for denne kjolen. Ring når du får denne beskjeden. Telefonen glapp nesten ut av den klamme hånden, og Taylor tviholdt på røret. Det var bare et bryllup. Bare en gjeng mennesker som hun ikke brydde seg om, og som slett ikke brydde seg om henne. Det burde ikke gjøre henne så nervøs. Hun var her bare fordi produsenten av den siste filmen hennes hadde insistert på det.

Hun forsøkte å trekke pusten dypt, men kjolen tillot henne ikke å ekspandere. Designeren hadde sydd henne inn i den og bedt henne sende en tekstmelding når hun måtte på do.

Den hete solen over Sicilia brant mot den nakne ryggen, og Taylor himlet med øynene. Det var for varmt til å bli sydd inn i noe som helst, og hun ville drepe før hun lot noen bli med henne på do, noe som medførte at hun verken kunne spise eller drikke. Ikke for det at hun spiste noe særlig i det hele tatt. Det hadde hun fått inn med morsmelken. Hun var vant til å være sulten, men i det siste hadde sultfølelsen blitt sterkere, og hun visste at det gjorde henne irritabel. Hun kom antakelig til å skjelle ut noen etter noter, og hvis det skjedde, skulle hun sørge for at det ble det medlemmet av familien Corretti som hadde skylden for dette ubehaget.

Hun lurte på om han hadde gjort det med hensikt. Denne filmen var barnet hans. Han hadde antakelig gitt designeren beskjed om å sørge for at ingen mann kunne få av henne kjolen og ødelegge det store comebacket hennes.

Zach kom til å le seg i hjel når han så henne. Hun hadde bodd i dongeribukser så lenge nå, og han hadde aldri sett denne siden av henne. Hun hadde holdt seg unna dette så lenge at hun hadde glemt hvor inderlig hun avskydde det. Hun hatet falskheten, de skjulte motivene bak luftkyssingen og de pene smilene.

Hun fikk en barnslig lyst til å bite negler, så ned på de velstelte hendene og oppdaget nedslått at de skalv. Hun våget ikke å holde et glass champagne. Hun kom til å søle på kjolen. Eller enda verre, på en annens kjole, og hun visste hvordan det ville bli tolket. Irritert på seg selv fordi hun brydde seg om hva andre tenkte, stakk hun telefonen i vesken.

Det var ynkelig å reagere slik på grunn av noe så trivielt. De siste par årene hadde lært henne hva som var viktig i livet. Det fantes mennesker der ute med reelle problemer, og hennes var bare hennes egen feil og tilhørte fortiden. Hun hadde tatt dumme valg. Stolt på mennesker som hun ikke burde ha stolt på, men hun var en annen nå. Med tiden skulle hun bevise det.

Og det var det det dreide seg om i dag, naturligvis.

Det var meningen at hun skulle bevise det.

Ingen tabber. Ingen sølte drinker, uansett hvor uskyldig grunnen måtte være. Om noen tømte olje foran henne, hadde hun ikke lov til å gli.

Dette var prisen hun måtte betale for å få igjen skuespillerkarrieren … og den ønsket hun seg fortvilt. Så fortvilt at hun gikk med på å spille stjerne i PR-sirkuset som var en del av jobben. Dette var prisen hun måtte betale for å gjøre det hun elsket.

Tanken fikk henne til å ta telefonen opp av vesken igjen. – Hei, Zach? Stemmen skalv. – Ville bare si at kvinnene her er virkelig sexy. Ikke engang du kan unngå å få deg et nummer, så skynd deg før du går glipp av det. Og om det ikke er nok til å få deg hit, kan jeg fortelle deg at jeg ikke kan tisse med mindre noen tar stingene ut av kjolen min. Du kommer til å le deg i hjel når du ser meg. Ring, vil du?

Hun var skremt av styrken i behovet for å ha ham her. Det var Zach som hadde oppmuntret henne til å følge drømmen og gjøre comeback som skuespiller. Men med drømmene kom også marerittene. Hvis hun ikke taklet dette, hvordan skulle hun takle oppmerksomheten ved å være tilbake på en innspilling?

– Taylor! Santo Corretti, sjefen for filmselskapet som produserte filmen, og som visstnok skulle ha ligget med hver eneste kvinnelige hovedrolleinnehaver i de siste fem filmene, kom mot henne over den perfekte plenen. – Du er sen.

– Jeg ble sydd inn i kjolen som du plukket ut. Hun nevnte ikke at hun hadde oppholdt seg i en halv time utenfor porten mens hun mønstret mot til å gå inn. Det var for flaut å innrømme for noen. Hun var livredd for at han skulle gjennomskue den perfekte fasaden og oppdage det skjelvende vraket innenfor. – Min erfaring er at paparazzoene blir mye mer ivrige hvis du lar dem vente og jobbe for det.

– Bare husk at du er her for å markedsføre filmen min, ikke deg selv. Jeg vil ha oppmerksomhet, og når jeg sier det, mener jeg positiv oppmerksomhet. Jeg vil ikke at noen skal grave opp fortiden din.

Der var den. To minutter inn i en samtale, og emnet var «fortiden» hennes. Den var ikke til å unngå. Tabbene hennes ble så grundig offentliggjort at hun ble brennemerket av dem, og nå var det det første som andre så, han inkludert.

Det rumlet i magen, en påminnelse om at den var tom. – I et bryllup fullt av medlemmer av dynastiet Corretti er jeg sikker på at pressen kommer til å ha mange overskrifter å velge blant. En annen versjon av Taylor kunne ha funnet ham attraktiv, men nå for tiden unngikk hun problemer i stedet for å oppsøke dem. Og særlig slike som hadde form som en mann. Den leksen hadde hun lært, og lært godt.

– Rødmer du? Blikket hans gled over ansiktet hennes. – Taylor Carmichael, villstyring og sexdukke, i stand til å rødme når situasjonen krever det. Jeg oppfatter det som et tegn på dine evner som skuespiller. Og jeg liker det. Folk elsker sårbarhet. De kan kanskje til og med være villige til å glemme den sjokkerende fortiden din.

– Fortiden min angår ingen andre enn meg. Så hvem vil du at jeg skal sjarmere først?

– Skulle du ikke ha med deg noen?

Taylor smilte med sammenbitte tenner. – Min venn Zach ble forhindret. Og hun skulle drepe ham

– Bare husk at oppgaven din i dag er å konversere med mennesker som betyr noe, ikke å pleie kjærlighetslivet ditt.

– Zach er ikke … Hun tidde, ønsket at hun ikke hadde sagt noe, men han nikket allerede bifallende.

– Fint, for det rotete sexlivet ditt har ikke noe på filmsettet mitt å gjøre.

– Sexlivet mitt er ikke rotete. Hun kunne ha fortalt ham at sexlivet hennes var ikkeeksisterende, men lot det være.

– Det er to grunner til at denne filmen kommer til å trekke mye folk. Den første er fordi det er min film … smilet hans var overlegent … – og den andre er at du har hovedrollen, Taylor Carmichael. Folk kommer til å strømme til for å se det store comebacket ditt, fordi du er et vrak, og alle elsker å glo på et vrak. Hvis jeg har rett, går de ut i vissheten om at du kan spille. Ikke ødelegg det.

Hun skalv, enda så varmt det var.

Det var dette hun hatet. Pressen, og studioene som mente at de eide henne, ikke bare på settet, men på alle områder av livet. Som ung stjerne hadde det nesten ødelagt henne, men så naiv var hun ikke lenger. Det skulle aldri få skje igjen. Hun skulle være så perfekt at pressen kom til å dø av kjedsomhet. Hun skulle polere imaget sitt til hun skinte som sølv i solen. – Hvem er den viktigste her i dag? Gi meg en oversikt. Hvem skal jeg gjøre inntrykk på?

– Alle sammen. Alle bryllupsgjestene venter på sjansen til å snakke med deg. Taylor Carmichael, endelig tilbake fra eksil. Alle vil vite detaljene. Ryktene svirrer.

– Det har du sørget for.

– Du er mitt største aktivum, og jeg vet hvordan jeg skal bruke det. Ikke gi dem noen detaljer. Ingen intervjuer før jeg gir klarsignal. Men de kommer til å være pågående. Du er tross alt jenta som gav sin egen mor sparken.

– Jeg avskjediget manageren min. Det at hun var moren min, hadde ingen ting med det å gjøre.

– Folk er sykelig opptatt av måten du har ødelagt livet ditt på.

– Takk. Den sved, og hun svelget smerten.

– Hva har du bedrevet de siste årene, da?

Taylor stirret på en bie som hang over en blomst før den landet på kronbladene. – Jeg har ligget lavt.

Øynene hans ble smale av det vage svaret. – Så lenge ikke noe hopper opp derfra og skader filmen min.

– Ingen fare. Du kan slappe av. Hvis det oppstår skandaler i forbindelse med filmen din, blir det ikke jeg som er årsaken.

– Det er din første offentlige opptreden siden du forsvant. Tonen hans var hard. – Alle venter på at du skal tabbe deg ut, du er klar over det, ikke sant?

– Da spår jeg at de kommer til å kjede seg.

– Ingen drikking.

– Var det derfor du fikk meg sydd inn i kjolen? Slik at jeg ikke kan gå på do?

– Kjolen viser frem skikkelsen din. Kroppen er et av dine fortrinn.

– Og så jeg, som håpet at du ville ha meg på grunn av mine evner som skuespiller. Bitterheten lekket ut i stemmen, og han så smalt på henne igjen.

– Jeg gjør det, men jeg er ikke så naiv at jeg ikke tror at utseendet ditt hjelper. Alt dreier seg om filmen, Carmichael. Ikke svar på noen spørsmål om fortiden din. Du er Mona Lisa. Alt de får, er et gåtefullt smil.

– Jeg kan garantere deg at Mona aldri i verden ville ha smilt hvis hun var sydd inn i kjolen sin. Og nå når vi har slått fast grunnreglene, vis meg veien til helvete.

– Vent. Du svarte ikke på spørsmålet mitt … Han grep henne i armen. – Hva har du foretatt deg de siste to årene? Du bare forsvant. Var du på avvenning eller noe?

Avvenning. Naturligvis ville de tro det. Det ville aldri falle noen inn at det kunne finnes andre årsaker til fraværet hennes.

– Beklager, mumlet Taylor og trakk til seg armen. – Jeg har ikke lov til å nevne fortiden min. Dine regler.

– Du er vakker. Det blir ingen mangel på menn som er interessert, ikke i deg, men i muligheten til å tjene penger på å selge historien din. Du har rotet det til tidligere.

Smerten var så intens at han like gjerne kunne ha dratt til henne. – Jeg var ung. Tillitsfull. Det er jeg ikke lenger. Og med tanke på menn … Taylor trakk likegyldig på skuldrene … – kan jeg forsikre deg om at det ikke finnes en mann der ute som kan friste meg.

*

Luca Corretti tømte enda et glass champagne for å døyve kjedsomheten ved å oppføre seg pent. De siste tjuefire timene hadde han kjørt under fartsgrensen for første gang i sitt liv, avslått sju invitasjoner til fest og kommet seg til sengs før daggry. Det at han ikke hadde vært alene, talte ikke. Så vidt verden angikk, hadde oppførselen hans vært lytefri. Det eneste han ikke hadde gjort i sitt forsøk på å fremstå respektabel, var å kysse et spedbarn, og ikke engang han var innstilt på å synke så dypt ned i hykleriet bare for å gjøre inntrykk på styret som hadde gitt ham beskjed om at livsstilen hans ikke passet seg for en mann som skulle lede en del av familiens selskaper. Forretningssans talte visst ikke, tenkte han forbannet og lurte på om han kunne bytte champagnen med whisky og slippe unna med det.

Og nå, for å gjøre alt verre, ble det ventet av ham at han skulle være til stede i fetterens bryllup. Han aktet å stikke av ved første anledning, fortrinnsvis sammen med brudepiken med det brune håret som han hadde registrert på vei inn.

– Luca! Jeg har lett etter deg overalt. Hvor har du vært? Før han rakk å reagere, ble Luca omfavnet av en myk barm og en kvelende parfyme. En hvilken som helst annen gang ville han ha tenkt at det ikke var noen dårlig måte å dø på, men nå registrerte han at folk så på ham. Det irriterte ham at han var nødt til å bry seg. – Hvor jeg har vært? Han frigjorde seg. – Unngått deg, Penny.

– Jeg heter Portia.

– Virkelig? Ikke rart at jeg ikke husket det.

Hun fniste. – Du er så frekk.

– Det sies så. Luca satte fra seg glasset. Portia så ned. – Med hensyn til sist natt …

Luca tok drinken ut av hånden hennes og erstattet den med appelsinjuice. – Sist natt? Jeg aner ikke hva du snakker om. Sist natt gikk jeg til sengs med en bok.

Hun snøftet av latter. – Vel, du vendte iallfall sidene mine. Jeg kommer aldri til å glemme det. Hvordan kunne jeg det? Blikket hennes hang ved munnen hans mens hun lente seg mot ham. – Du var fantastisk. Det har aldri vært slik for meg før. Du er et geni.

– Det er det jeg sier til styret hele tiden, sa Luca. – Men min oppfatning teller dessverre ikke. Foreløpig er jeg nødt til å bevise at jeg har gylfen igjen.

– Vi kunne være diskré. Forlate bryllupet.

– Jeg elsker brylluper, og jeg elsker fetteren min, sa Luca kontant. – Jeg kan umulig stikke av før han har giftet seg med drømmedama. Brylluper får meg alltid til å grine, sa Luca oppriktig. – Tanken på at to mennesker lover å elske hverandre for alltid, gir meg lyst til å bryte sammen og hulke.

– Å. Jeg ante ikke at du var så romantisk. Hun ble blank i øynene. – Og jeg er så glad for at ryktene om at du avskyr fetterne dine ikke er sanne. Du er ikke på langt nær så fæl som folk vil ha det til.

– Fæl? Luca klistret på seg det sårede uttrykket sitt. – Jeg er en helgen i forhold til enkelte andre.

Hun flyttet seg helt inntil ham igjen. Det han hadde tatt for noen timers moro, hadde hun oppfattet som en fremtid. Nå måtte han riste henne av seg før styret i Corretti fikk enda mer på ham. Dessverre ønsket ikke Portia å bli ristet noe sted. – Sees vi i kveld, etter vielsen?

– Definisjonen på et engangsknull, angelo mia, er at det skjer bare en gang.

– Du var da ivrig nok sist natt. Hun furtet. – Hva er i veien? Liker du meg ikke i denne kjolen? Spørsmålet fikk ham til å miste pusten.

Tar jeg meg godt ut, Luca? Er jeg penere enn henne? Vil han elske meg hvis jeg har på meg dette?

– Luca?

Han halte seg ut av den svarte pølen av fortid og stirret på Portia. – Du er flott, sa han tonløst, lettet over at en av gjestene hylte en hilsen og dro med seg en motvillig Portia.

Lettet lot han blikket gli rundt og oppdaget en foss av lyst hår nedover ryggen på en kvinne lengst borte på terrassen. Folk flokket seg rundt henne, og han flyttet seg litt for å se hvem hun var. Da hun endelig snudde på hodet, ble han overrasket. Taylor Carmichael. Du verden.

Det gjorde godt å vite at det fantes en gjest her med et verre rykte enn hans. Ifølge mediene hadde hun drevet med alt … alkohol, narkotika, festing. Og så hadde hun vært borte i et par år. Hun hadde sikkert drevet med noe tvilsomt. Hun var en av de få her som kunne få ham til å fremstå som en helgen. Nesten.

Luca betraktet henne og husket å ha lest at hun hadde den kvinnelige hovedrollen i fetteren Santos siste film.

Hun hadde en vanvittig flott figur. Han tok et skritt mot henne før han husket at styremedlemmene voktet hver bevegelse og ventet på at han skulle tabbe seg ut. Han tok seg kraftig sammen og begynte å snakke økonomi med en mann i dress.

*

Hvis Taylor hadde greid å trekke pusten dypt nok, ville hun ha skreket.

– Stakkars deg, sa kvinnen med sukkersøt stemme. – Dette bryllupet må være så stressende for deg.

– Hvordan det? Taylor holdt smilet på plass og håpet at Zach ville dukke opp. – Det er en perfekt mulighet til å møte interessante mennesker. Du er dessverre ikke en av dem.

– Med så mange fristelser for en som deg. Kvinnen så på vannglasset i Taylors hånd. – Jeg går ut fra at du ikke tør å smake på champagnen, engang, i tilfelle du ødelegger all den gode innsatsen og mister kontrollen. Det må være forferdelig vanskelig, med tanke på miljøet du ferdes i.

– Det er ikke vanskelig.

– Hva hindrer deg i å drikke, da?

– Jeg skal filme i tolv timer per dag. Jeg må konsentrere meg om oppgaven. Og hun gledet seg vilt. Hun visste at når hun var i gang med å tolke rollen, ville hun fortape seg i den.

En annen kvinne presset seg frem. – Jeg får meg nesten ikke til å tro at du er tilbake i selskapslivet. Du forsvant fra jordens overflate. Du må fortelle oss om alle historiene om deg er sanne.

De kretset rundt henne som ulver. Og hun var byttet.

Hun orket ikke dette lenger. Hun kom til å dra til noen, kjolen ville sprekke, og hun ville bli stående der naken. Hun trykte på en knapp på telefonen og fikk den til å ringe. – Å, unnskyld meg … hun smilte unnskyldende og tok den opp av vesken … – jeg er dessverre nødt til å ta denne. Så hyggelig det var å møte dere. Vi sees sikkert inne i kirken om en liten stund!

Hun holdt telefonen mot øret og snakket muntert med seg selv mens hun gikk mot den andre enden av terrassen, klar over at Santo fulgte henne med blikket. Han kunne bare glo alt han orket. Hun kom ikke til å gjøre noe feil. Dette skulle hun greie. Hun trengte bare å trekke pusten, og så skulle hun sette seg diskré bakerst i kirken.

Hun passerte grupper av gjester som hadde samlet seg på terrassen, og lette etter et sted med færre mennesker. Hun oppdaget den engelske hagen og labyrinten bakenfor, og satte opp farten. Perfekt.

De høye hekkene beskyttet mot den brennende heten og de nysgjerrige blikkene. Taylor smatt av seg skoene, stønnet av lettelse da det myke gresset kjølte ned de verkende føttene. Hun trakk pusten dypt og lyttet til fuglesangen. Å leve i nuet, var det ikke det Zach hadde lært henne? Stenge alt annet ute.

Pulsen sank langsomt. Knuten i magen løste seg opp, slik at det bare var sulten igjen. Hun drev akkurat på med å gratulere seg selv for å ha tatt igjen kontrollen da hun rundet et hjørne og gikk rett inn i en mann.

– Cristo, kan du ikke ta et hint? Harde hender grep henne og holdt henne på føttene, men tonen var iskald, og Taylor stirret uforstående på ham.

– Hvilket hint? Hun dro øyeblikkelig kjensel på ham. Luca Corretti, milliardær og playboy, av og til beskrevet som Sicilias største turistattraksjon og den absolutt siste mannen i verden hun ville ha valgt å være alene med.

– Mi dispiace, chicca. Smilet hans var urovekkende attraktivt. – Jeg trodde du var en annen.

– Vel, det er jeg ikke, sa Taylor kaldt, – så hvis du bare vil slippe meg, kan jeg fortsette å spasere, og du kan fortsette med å gjemme deg eller hva det nå er du gjør.

– Jeg rømmer fra fortiden min.

Han også? – Jeg ville ha trodd at det var noe ambisiøst for en med ditt rykte.

– Jeg snakket faktisk om min umiddelbare fortid. I går kveld. Smilet var overhodet ikke unnskyldende. – Og du er ikke akkurat den som bør dømme, eller hva, Taylor Carmichael? Din fortid er like fæl som min, minst.

– Du vet hvem jeg er.

– Selvsagt. Jeg har til og med sett deg halvnaken. Øynene hans skinte med en farlig glød. – Den filmen om en tenåring på rømmen? Herregud, så sexy du var.

Hvorfor måtte han velge akkurat den? Hun hadde vært med i rundt tjue filmer, og han hadde plukket ut den som hun hadde gjort da hun var aller lengst nede. Hun følte seg varm og kald samtidig. – Det er veldig lenge siden.

– Men du har de samme utrolige beina … Stemmen hans ble lav og myk, og øynene hvilte på brystene hennes. – Og andre deler av deg. Jeg husker at jeg misunte regissøren … hva var det han het? Rafaele. Han fikk se deg både på og utenfor settet, den heldiggrisen.

Det kjentes ut som hun skulle kveles. – Jeg vil ikke snakke om ham.

– Hvorfor ikke? Du droppet ham, og han solgte historien sin til pressen. Luca trakk likegyldig på skuldrene. – Hvem bryr seg?

Hun hadde brydd seg.

Og hun brydde seg fremdeles.

Hun hadde ikke noe valg. I samme øyeblikk som hun sa ja til rollen, hadde tekstmeldingene begynt å komme. Slik som før. Uansett hvor mange ganger hun skiftet nummer, han greide alltid å finne henne. Truslene hans hadde vært en del av livet hennes i ni år. Av og til ble det stille, men så dukket han opp igjen når hun hadde begynt å håpe at alt var over, og at han endelig var blitt lei av å plage henne.

Kjolen klemte som en kongeboa rundt byttet sitt. Taylor fikk ikke puste. Hun forsøkte fortvilt å snakke om noe annet. – Hvordan ser din umiddelbare fortid ut, da? Blondine? Brunette? Fortell, slik at jeg kan holde meg langt unna henne. Jeg er ikke i humør til å forholde meg til en sint, sjalu kvinne.

– Ikke jeg heller. Hvorfor i helvete tror du jeg gjemmer meg her? Han grøsset overdrevent og kikket oppover den grønne veggen. – Jeg håper at styret i Corretti ikke har noen overvåkningskameraer her ute i hagen. Det er meningen at jeg skal oppføre meg pent.

Hun fikk lyst til å smile. – Er det slik som dette du er når du oppfører deg pent?

– Jeg tar meg sammen i så stor grad at det tar livet av meg. Særlig akkurat nå. Øynene hans hvilte grådig på munnen hennes. – Jeg er kanskje i ferd med å falle av vognen. Eller rulle meg på ryggen baki den. Du og jeg. Sammen. Nå, der har du en interessant tanke.

Taylor kjente at hjertet slo raskere.

Mot sin vilje så hun på munnen hans. Fast, sensuell, og veldig maskulin. Luca Corretti var nok flink til å kysse, det var hun sikker på. Hvis ryktene var sanne, hadde han i hvert fall hatt nok øvelse.

Forferdet over sine egne tanker snudde hun seg bort og rygget. – Det er en tanke som ikke interesserer meg det minste. Nå får du fortsette å gjemme deg. Jeg håper at fortiden din ikke finner deg.

– Jeg også. Du så henne vel ikke på veien hit?

– Jeg så ingen. Hvordan ser hun ut?

– Desperat?

Hun kvalte en latter. – Tilbrakte du natten sammen med henne?

– Ikke hele, så klart. Han så forferdet ut ved tanken, og denne gangen lo hun.

– Har du noen gang tilbrakt en hel natt sammen med en kvinne?

– Cristo, nei! Mitt mantra er «Til daggryet skiller oss ad». Mitt lengste forhold hittil er seks timer, og da kjedet jeg meg på slutten. Hva med deg?

– Jeg er ikke så opptatt av romantisk hengivenhet.

Han stønnet. – Det burde du ikke ha fortalt meg.

– Hvorfor det?

– Fordi det gjør deg til den perfekte kvinne for meg. Han smilte. – Bare ikke fortell meg at du er avhengig av sex og raske biler, for da er jeg ferdig.

Stillheten vokste mellom dem. Øynene deres møttes. Han bøyde hodet mot henne. Og så hørte de stemmer.

Taylor visste ikke om hun skulle le eller få panikk. Det siste hun trengte, var å bli fersket sammen med Luca Corretti. Ingen ville tro at det var et uskyldig møte.

– Ikke få panikk, angelo mia, jeg skal redde deg. Luca grep hånden hennes og tvang henne til å løpe dypere inn i labyrinten. – Jeg er ekspert på å rømme. Ingen vet mer om å flykte fra kvinner enn jeg gjør.

– Hva gjør du? Jeg vil ikke bli tatt i å flykte sammen med deg. Og ikke dra … kjolen tåler det ikke. Hun forsøkte å rive hånden til seg, men greide det ikke, og de rundet et nytt hjørne, og hun gispet, for der, i en skyggefull lysning stod det en vakker fontene, og ved siden av stod en flaske champagne. Han slapp hånden hennes og grep flasken.

Taylor ristet vantro på hodet. – Hvordan greide du …

Han trakk på de brede skuldrene. – Jeg smuglet den hit i ly av mørket for alle tilfellers skyld. Dette er definitivt en nødsituasjon. Ut fra uttrykket ditt tidligere i kveld å dømme, er trangen din like stor som min. Sett deg. Dypp føttene i vannet.

Taylor så lengselsfullt på fontenen. – Jeg skulle ønske at jeg kunne. Men kjolen tåler ikke at jeg sitter.

– Ta den av deg, da.

– Jeg kunne ikke, selv om jeg ville. De har sydd meg inn i den. Hun så overraskelsen i ansiktet hans og skulte på ham. – Ikke spør.

– Greit. Han slentret rundt henne og studerte kroppen hennes. – Hva venter de at du skal gjøre hvis du trenger litt vill, dyrisk sex?

– Det kommer jeg ikke til å trenge.

Han studerte kjolen. – Dette er straffen for at du ikke valgte noe fra House of Corretti. Klærne våre ville fått deg til å føle deg forførerisk og feminin. Vi behøver ikke å sy kvinnene våre inn i kjolene for at de skal bli flotte. Kjolen blir en del av kvinnen.

Hun hadde glemt at han ledet motehuset. – Det var ikke jeg som valgte den. Sult og varme gjorde henne irritert. – Jeg tok på meg det som fetteren din bad meg om ta på meg.

– Han ville aldri ha valgt noe fra selskapet mitt, sa Luca. – Det kunne tolkes som bifall, og Gud forby at rivaliseringen mellom oss skulle ta slutt en gang. Det stoffet tillater ikke kroppen din å puste. Jeg kunne hjelpe deg med det.

Taylor visste at hun burde gå sin vei, men fant ut at det var tryggere å vente litt, slik at de menneskene de hadde hørt, var gått inn igjen. Bare fem minutter, lovet hun seg selv. Fem minutter. – Så hvem er denne kvinnen som du flykter fra?

– Jeg aner ikke. Hun heter tydeligvis Portia, men det var nytt for meg.

Taylor løftet håret opp fra nakken for å kjøle seg litt. – Så fæl du er.

– Ikke så fæl at hun ville droppe meg, dessverre. Det var skremmende vanskelig å bli kvitt henne.

– Enkelte kvinner liker slemme gutter.

– Og ut fra det jeg har hørt, vet du mye om det.

– Hører du ofte på sladder?

– Hele tiden. Sladder får meg til å le. Korken fløy ut av flasken med et lite smell. – Fortell meg sannheten, da, Taylor Carmichael. Hvordan liker du mennene dine? Gjennomstekt, medium eller rå?

– Rå. Hun var svett og følte seg ille til mote både av varmen og samtalen. – Men det er så lenge siden at jeg ikke kan huske det.

– Jeg ser altså på en desperat kvinne.

– Du ser på en kvinne som har kontroll. Jeg er ikke lenger slave av impulsene mine.

– Det høres ut som en god undertittel på en bondage-film. Slave av sine impulser. Etterfølgeren kunne være Slave av hans impulser. Jeg kunne gjerne spille den mannlige hovedrollen hvis du hadde den kvinnelige. Han slo champagne i et glass og rakte henne det. – Drikk. Det vil hjelpe mot kjedsomheten ved bryllupet.

Taylor ristet på hodet. – Nei takk. Champagne står på listen min over forbudte stoffer, særlig på tom mage.

– Jeg for min del har sansen for forbudte stoffer. Han la hodet på skakke og drakk, og solen glødet i det mørke håret. Det var så lenge siden hun hadde sett på en mann og oppfattet ham som tiltrekkende at hun ble rystet da hun merket at hun tente. – Jeg trodde du forsøkte å oppføre deg pent.

– Dette er meg når jeg oppfører meg pent. Han tok en ny munnfull champagne, og hun måtte le, sanset en sjelevenn. En del av henne som hadde ligget død lenge, rørte seg.

– Begge to gjør et overmenneskelig forsøk på å oppføre seg pent. Hva er din unnskyldning?

– Jeg må bevise at jeg er i stand til å overta ledelsen av en ny gren av forretningsimperiet. Under den lette, bekymringsløse tonen lå en skarp egg, og det overrasket henne, for hun kunne ikke forestille seg ham som ansvarsfull. Og hun kjente øyeblikkelig et stikk av dårlig samvittighet. Hun dømte ham slik som andre dømte henne, basert bare på sladder. Hun var bedre enn det.

– Men du leder jo allerede House of Corretti.

– Jeg har et talent for tall.

– Særlig målene til modellene?

Han lo. – Noe slikt, ja. Dessverre er det ikke nok for dem at jeg har tredoblet fortjenesten.

Hun måtte ta seg sammen for ikke å gripe champagnen som han holdt. Hun hadde ikke drukket noe på grunn av kjolen, og nå var hun tørr i halsen. – Men hvorfor vil du blande deg opp i flere deler av selskapet?

– Søskenrivalisering.

– Men dere tilhører jo samme familie, alle sammen. Da burde du jo automatisk hatt plass i styret.

– Kvalifikasjonene for en plass i styret er høy alder og mangel på seksuell aktivitet. Han kvalte en gjesp. – Det er unødvendig å si at jeg ikke holder mål. Jeg har en følelse av at uansett hva jeg gjør, så vil jeg alltid gjøre feil.

Taylor kjente et snev av sympati. – Den følelsen kjenner jeg.

– Det gjør du sikkert. Du, Taylor Carmichael, er et stort, vandrende feilgrep. Blikket hans hang ved leppene hennes. – Fortell meg hva mer som står på forbudt-listen din.

– Menn som deg.

– Sier du det? Med blikket i hennes senket han flasken ned i fontenen igjen. På en eller annen måte hadde han, uten at hun hadde registrert det, kommet nærmere. Det mørke håret befant seg mellom henne og solen, og det eneste hun kunne se, var de utfordrende øynene.

– Hva gjør du?

– Jeg prøver ut en teori. Munnen hans nærmet seg hennes, og med ett fikk hun problemer med å puste.

– Hvilken teori?

– Jeg vil finne ut om to minuser kan bli pluss. Smilet hans var det siste hun så før han kysset henne.