CAROLE MORTIMER

Et snev av kjærlighet

Oversatt av Siv Rekve

MINISERIE: NETTER I BUENOS AIRES

Når mørket faller på, kan alt skje – begjær vekkes, hjerter smelter og sjokkerende hemmeligheter avsløres … Dette er den første delen i miniserien Netter i Buenos Aires.

Carole Mortimer er en av Harlequins mest populære og produktive forfattere. Den første romanen hennes kom ut i 1979, og den britiske forfatteren har ikke vist noen tegn på å ville slå av på takten. Hun har faktisk skrevet over 140 romaner! Hennes sterke, tradisjonelle og romantiske historier med vel utviklede karakterer har gitt henne en entusiastisk lesekrets over hele verden.

Til min vakre og kjærlige mor – jeg beundrer deg så høyt

– og min vidunderlige far, min første og evige helt.

Jeg elsker dere begge inderlig.

FØRSTE KAPITTEL

– Er du sikker på at du klarer deg her alene?

– Grace, kan du slutte å bekymre deg og dra! Søsteren Beth sendte henne et kjærlig, men utålmodig blikk. – Jeg er tjuetre og klarer fint å bo alene. Dessuten trenger vi pengene …

Ja, det gjorde de, innrømte Grace, altfor klar over at regningene som hadde hopet seg opp de siste seks månedene av morens sykdom – da Grace måtte gi opp jobben sin som konditor på et av Londons mest kjente hoteller slik at hun kunne være sammen med moren konstant mens Beth fullførte sin mastergrad på Oxford-universitetet – fremdeles ventet på å bli betalt.

Beth hadde riktignok flyttet hjem igjen og fått seg en jobb i et velkjent forlag i London, men hennes lønn alene var ikke nok til de to og regningsbunken.

Og det var derfor Grace nå var på vei til Hampshires ødemark for én måneds prøvetid med utsikter til å bli fast kokk og hushjelp i det engelske hjemmet til en styrtrik argentinsk forretningsmann. Grace antok at siden hun skulle bo i Hampshire, hadde Cesar Navarro andre kokker og hushjelper på eiendommene han eide over hele verden. Gudene måtte vite hva de hadde å gjøre når han ikke var der!

– Jeg lurer på hvordan Cesar Navarro er? la Beth tankefullt til, som et ekko av Graces tanker.

Grace snøftet. – Jeg tviler på at jeg får møte mannen selv med det første!

Søsteren rynket pannen. – Hva mener du?

Enhver som kastet et blikk på de to kvinnene, ville antakeligvis raskt innse at de ikke var biologiske søstre. Beth var høy, blond og mørkøyd, og Grace litt over en femti høy med langt mørkt hår og blågrønne øyne.

Grace hadde blitt adoptert da hun var seks uker gammel og hadde vært enebarn til hun var åtte, da adoptivforeldrene hadde kommet hjem med fem år gamle Beth og presentert henne som hennes nye søster. Det hadde vært kjærlighet ved første blikk mellom de to jentene, og det var den kjærligheten og hengivenheten som holdt dem oppe etter at adoptivfaren deres døde i en bilulykke for fire år siden. Moren hadde blitt lam i ulykken og satt i rullestol resten av livet. Det var komplikasjoner etter dette som til slutt hadde tatt livet av henne for to uker siden.

– Ifølge hans personlige assistent i London, som intervjuet og ansatte meg – da jeg tydeligvis hadde bestått en rekke sikkerhetssjekker! – skal jeg ha frokosten klar slik at tjeneren hans, Raphael, kan ta den opp til spiserommet klokken sju hver morgen. Så skal jeg holde meg unna hoveddelen av huset til etter at mr Navarro har gått, og da får jeg lov til å ta av bordet og rydde huset – bortsett fra arbeidsrommet hans, som er forbudt område. Det vil være samme rutine om kvelden, med mindre Raphael sier noe annet. Middagen skal serveres nøyaktig klokken åtte. Og jeg må være ute av huset innen klokken ni hver kveld – og da er det sikkert full fest etter det!

– Tror du virkelig det?

– Nei. Grace skar en grimase. – Jeg tror at den arrogante mr Navarro ikke ønsker å få et tilfeldig glimt av noe så usselt som husets ansatte!

Beth klukklo. – Han høres litt … ekstrem ut når det gjelder å verne privatlivet.

– Med hans milliarder er han sikkert vant til å få det han vil ha, når han vil ha det.

Og hun kunne ikke velge og vrake blant jobber. Til tross for de utmerkede referansene fra sin siste arbeidsgiver, hadde Grace slitt med å finne en ny jobb som konditor i London de seks ukene hun nå hadde søkt jobber. De fleste likte ikke at hun ikke hadde jobbet på nesten åtte måneder. I desperasjon hadde Grace til slutt gått til et byrå og blitt tilbudt denne månedenes prøveansettelse – en veldig godt betalt prøveansettelse! – ved Cesar Navarros hus i Hampshire.

Søsteren smilte. – Men du får din egen hytte på eiendommen.

– Bare enda en måte å sikre mr Navarro hans privatliv på, antar jeg, sa Grace.

– Ikke vær redd, jeg kommer ned en helg og holder deg med selskap, trøstet Beth henne.

– Jeg har en følelse av at jeg kommer til å trenge selskap! Hun lo litt og ga Beth en siste klem. – Og i mellomtiden ringer du på mobilen min hvis du trenger meg …?

– Det høres ut som om det er du som kommer til å trenge å ringe meg … ofte! Beth ristet bedrøvet på hodet.

*

Grace tenkte over de uvanlige kravene fra arbeidsgiveren mens hun kjørte til Hampshire. Hun hadde selvfølgelig hørt om Cesar Navarro – hvem hadde ikke hørt om den argentinske forretningsmannen og mangemilliardæren som var tidlig i trettiårene, og ikke bare eide hus i de fleste av verdens hovedsteder, men som man også fikk inntrykk av at eide halvparten av bedriftene i verden?

Imperiet hans omfattet høyteknologiske firmaer, media, flyselskaper, eiendommer, hoteller, vingårder – mannen hadde så mange jern i ilden at Grace lurte på hvordan han fikk tid til noe annet enn arbeid.

Kanskje han ikke gjorde det?

Siden hun hadde måttet vente et par dager før hun hørte om hun fikk et andre intervju eller ikke – sikkert mens sikkerhetssjekken ble utført – hadde Grace gått på nettet og søkt opp informasjon om den unnvikende mr Navarro.

Tilbaketrukket var antakeligvis en bedre beskrivelse, hadde hun innsett da hun leste det lille hun fant av informasjon. Trettitre år gammel, den eldste av de to barna til den velstående og nå separerte amerikanske moren og argentinske faren. Han hadde vokst opp i farens hjemland og så gått på Harvard før han stiftet sin egen bedrift da han var tjuetre.

Et forretningsimperium som nå hadde vokst så mye at Navarra måtte ha utstrakt reisevirksomhet i privatfly eller helikopter og bo i de private husene han eide over hele verden.

Hun hadde funnet flere bilder av ham da han var yngre, og de hadde avslørt en slående vakker ungdom. Selv da hadde ansiktet hans vært aristokratisk – gjennomtrengende mørke øyne, høye kinnbein og velformede lepper med en firskåren kjeve og besluttsom hake. Men på alle bildene hadde det mørke ansiktet vært bistert og alvorlig.

Det hadde vært to bilder av ham som voksen, ett portrett og ett tatt på avstand da han gikk fra privatflyet sitt til et helikopter på en privat flyplass, og han hadde vært like slående kjekk, men enda mer bister!

Han hadde vært rundt fem centimeter høyere enn den like mørkhårede mannen som gikk ved siden av ham. Den svarte dressen hadde framhevet de brede skuldrene og den slanke kroppen med litt for langt og litt bustete hår, og det aristokratiske ansiktet var fremdeles dominert av de gjennomtrengende, mørke øynene under like mørke øyenbryn.

Med tanke på den ufattelige rikdommen og det gode utseendet fattet ikke Grace hvorfor han ikke også var verdens største rundbrenner, fotografert med en ny vakker kvinne ved armen hver kveld – en kvinne som ville dele sengen hans senere den kvelden – i stedet for å verne om privatlivet sitt på en så overdreven måte som han gjorde.

Med mindre …

Kanskje det var en grunn til at Cesar Navarro aldri hadde blitt fotografert med en vakker kvinne ved armen? Den samme grunnen til at privatlivet ble holdt så privat? Og kanskje den mørkhårede mannen som gikk til helikopteret sammen med ham, ikke bare var en av hans personlige assistenter slik Grace hadde antatt?

Det ville være synd. Styrtrik og fremdeles singel tidlig i trettiårene, med et utseende som kunne få hjertet til en hvilken som helst kvinne til å hamre, og alt for en annen mann!

Grace klukklo over strøtankene, men latteren ble erstattet av en rynke i pannen da hun etter å ha fulgt Kevin Maddox’ instruksjoner nå nærmet seg innkjørselen til eiendommen der hun skulle bo og jobbe den neste måneden, om ikke lenger.

Store smijernsporter i en mur som var minst fire meter høy, med to store menn i matchende svarte dresser på hver side av dem, med kort hår og en vaktsom holdning. Øynene var skjult av solbriller med mørke speilglass – og solen skinte ikke engang denne overskyede septemberdagen!

En av mennene kom bort til Graces bil idet hun stoppet, og hun rullet ned vinduet.

– Grace Blake?

– Eh … ja, svarte hun usikkert, lettet over at hun var ventet, med tanke på sikkerheten, men litt bekymret over grunnen til den høye sikkerheten. I telefonsamtalen hun hadde hatt med Kevin Maddox i går, hadde hun fått inntrykk av at den argentinske sjefen hans ikke skulle komme til England før i morgen …

Sikkerhetsvakten nikket kort etter å ha sjekket baksetet hennes. – Hvis jeg bare kunne få ta en titt i bagasjerommet …?

– Bagasjerommet …?

– Ja takk. Han insisterte på å sjekke innholdet i kofferten hennes også før han gikk til side og snakket lavt inn i radioen på jakkeslaget. Noen sekunder senere ble de store smijernsportene åpnet.

– Ta første til høyre, så kommer du til hytten din, forklarte han Grace kort før han stilte seg på post ved siden av den åpne porten.

Grace kjørte framover til hun var på høyde med ham. – Jeg ble fortalt at mr Navarro ikke kommer før i morgen? Det ville være typisk hennes uflaks om hun hadde kommet etter sin nye arbeidsgiver!

Munnen hans ble stram. – Nei.

– Å. Hun rynket pannen forundret. – Er det vanligvis så mye vakthold selv når han ikke er her?

– Ja.

– Å, mumlet Grace igjen. Hun kunne ikke se det, men hun følte det kjølige blikket hans granske henne bak de mørke solbrillene. – Ok. Takk.

– Første til høyre, gjentok han kort og kikket forover igjen.

Graces mage sank da hun kjørte inn og så i bakspeilet at porten lukket seg langsomt bak henne. Selv om hun ikke så dem, følte hun at overvåkningskameraene hun var sikker på var der, var rettet mot henne mens hun kjørte sakte nedover innkjørselen og tok til høyre mot hytten Kevin hadde fortalt henne ville bli hennes hjem den neste måneden eller lenger.

Og Grace, som var vant til å gjøre det hun ønsket, når hun ønsket det, begynte allerede å tvile på om hun kunne leve i dette sikkerhetsfengselet lenger enn prøvetiden på en måned …

*

– Jeg godtar ingen unnskyldninger, Kevin, sa Cesar utålmodig da han strenet inn i det engelske hjemmet sitt neste dag. – Hvis Dreyfuss ikke … Hva er det? Han bråstoppet ved bordet midt i entreen.

Kevin krympet seg da han så på den dekorative blomstervasen. – Vel … liljer?

– Så snart vi er ferdige med denne samtalen, vil jeg ha dem fjernet, glefset Cesar før han fortsatte mot arbeidsrommet sitt.

– Selvfølgelig. Den andre mannen valgte klokelig nok ikke å spørre hvorfor mens han fulgte etter.

Cesar ventet til han satt bak den store mahognipulten før han festet det mørke blikket på den yngre mannen. – Jeg har vel gjort det helt klart at det aldri skal være blomster inne i huset?

Kevin skar en grimase. – Jeg beklager. Jeg må ha glemt å nevne det for miss Blake …

Cesar hevet et øyenbryn. – Den nye hushjelpen?

– Mrs Davis pensjonerte seg …

– Jeg vet det. Jeg tror jeg ga henne en sjekk. Munnen hans fortrakk seg litt.

– Ja, det gjorde du, bekreftet Kevin, som hadde overlevert sjekken. – Jeg sendte selvfølgelig miss Blakes mappe til Raphael for godkjenning.

– Selvfølgelig. Cesar nikket kort. – Har du en kopi med deg nå?

– Ja. Kevin åpnet dokumentmappen og ga ham mappen. – Hun er litt ung, men referansene var utmerkede, som jeg sa, og hun kom gjennom sikkerhetssjekken.

Cesar åpnet mappen og hevet øyenbrynene da han så at Grace Blake bare var tjueseks år gammel. – Litt ung …? Han så ettertenksomt på Kevin.

Kevin så ukomfortabel ut. – Referansene hennes var utmerkede.

– Du sa det … Cesar lente seg bakover og så på den yngre mannen med smale øyne. – Er hun vakker også?

Kevin rødmet. – Hvis du virkelig tror jeg ville la utseendet hennes påvirke meg …

– Så hun er vakker, sa Cesar spottende. – Hun ser heller ikke ut til å ha hatt arbeid de siste åtte månedene …? la han til etter et nytt blikk på mappen.

– Nei. Moren var veldig syk, så hun sluttet for å pleie henne …

– Jeg ba ikke om detaljer fra privatlivet hennes, Kevin. En nerve pulserte i den stramme kjeven hans.

– Jeg prøvde bare å forklare … Nei, selvfølgelig gjorde du ikke det. Kevin nikket da Cesar bare forsatte å stirre på ham. – Jeg skal snakke med henne om blomstene så snart vi er ferdige her.

– Sørg for det. Cesars kjeve var stram da han lukket mappen og la den til side for å lese den nøyere senere.

Raphael var fremdeles utenfor og ble oppdatert om sikkerheten her, men Cesar tvilte ikke på at han veldig raskt ville sørge for at den unge og vakre miss Blake visste nøyaktig hva Cesar aksepterte og ikke aksepterte fra sine ansatte.

*

Grace la siste hånd på desserten hun lagde til Cesar Navarros middag da Kevin Maddox slentret inn i kjøkkenet. – Så hyggelig å se deg igjen, Kevin, hilste hun ham varmt.

Hun hadde hørt helikopteret ankomme for femten minutter siden, og hadde håpet at Kevin kom sammen med mr Navarro. Hun regnet ham som relativt normal etter disse to dagene med overvåkning av hver bevegelse. Enten fra bak de mørke solbrillene alle sikkerhetsvaktene brukte, eller av kameraene hun hadde oppdaget både i huset og på eiendommen. De ble sikkert gransket av enda flere sikkerhetsvakter i det rommet fullt av skjermer som hun hadde oppdaget i kjelleren da hun utforsket huset tidligere i dag!

Hytten hennes var mer enn bra nok, ganske luksuriøs faktisk, men hovedhuset var fantastisk, med de elegante antikke møblene og skulpturene, utsmykkede tak og skinnende glasslysekroner, vakre malerier – sikkert originaler! – på de silkedekkede veggene.

Og kjøkkenet …!

Hvis hun overså de to overvåkningskameraene og det at hun måtte taste en kode for å komme inn og ut av bakdøren, var det mulig å glede seg over eikeinnredningen som ga rommet en gammeldags atmosfære, samtidig som det var en kjøkkensjefs store fryd, med alle mulige og tenkelige apparater til å lage de deilige måltidene som ble forventet.

Men det å komme seg inn og ut av eiendommen var et like stort mareritt som Grace hadde trodd. Som hun hadde oppdaget da hun dro for å handle mat i nærmeste by denne morgenen. Sikkerhetssjekk på vei ut og inn, og alle handleposene ble sjekket før samme vakt som i går – Rodney, hadde han nedlatt seg til å fortelle at han het da hun spurte – slapp henne og bilen hennes inn igjen.

Enten var Navarro fullstendig paranoid, eller så hadde han noen virkelig farlige fiender. Ingen av delene virket spesielt fristende for Grace.

Kevin Maddox’ usofistikerte gode utseende, korte, blonde hår og dypblå øyne var som et friskt vindpust etter bare tjuefire timer i denne gullfiskbollen.

– Noe lukter godt, sa han anerkjennende.

Grace nikket tilbake. Hun hadde på seg sin vanlige «uniform», en hvit bluse og svart, knelangt blyantskjørt med det lange, mørke håret i hestehale slik at det ikke var i veien. – Gulrotsuppe, etterfulgt av grillet havabbor, nypoteter med mynte og sauterte middelhavsgrønnsaker. Og til dessert …

– Ah. Kevin skar en grimase da han så ned på sjokolademoussen Grace hadde dekorert med mørk og hvit sjokolade da han kom inn i kjøkkenet.

Uttrykket hennes ble forferdet da hun så Kevins ansikt. – Liker ikke mr Navarro sjokolade?

– Mr Navarro spiser ikke dessert.

– Hva, ikke i det hele tatt?

– Nei.

– Men jeg er konditor!

– Jeg vet det. Kevin trakk på skuldrene. – Men du tok også et mesterkokkurs i Paris før du spesialiserte deg.

– Det er ikke … Grace innså at det var meningsløst å protestere. For øyeblikket trengte hun denne jobben, og hvis Cesar Navarro ikke spiste dessert, spiste han ikke dessert. – Er det noe annet mr Navarro ikke liker? Hun tok opp skålen med sjokolademoussen og satte den i kjøleskapet.

– Jeg sa ikke at han ikke liker dessert, bare at han ikke spiser det, sa Kevin.

– Han er sikkert bekymret for alderstillegget … Beklager, jeg burde ikke ha sagt det. Grace sukket.

– Nei, det burde du ikke, sa Kevin seg rolig enig. – Men når vi er inne på temaet, han liker ikke blomster i entreen heller. Men igjen, det er min feil. Han skar en grimase. – Mrs Davis var her lenge før jeg begynte å jobbe for mr Navarro, så hun kjente til alle lu… hvordan han likte det. Jeg burde ha fortalt det i det andre intervjuet, sa han raskt.

Grace rynket pannen mot Kevin Maddox. – Liker han ikke liljer?

– Nei.

– Hva slags blomster vil han ha i huset?

– Ingen.

Hun glippet med øynene. – Er han allergisk? Høysnue eller noe sånt? Hun visste hvor forferdelig det kunne være. Avhengig av pollenmengden kunne Beth ha voldsom høysnue sent på våren og tidlig på sommeren, og igjen i innhøstingstiden.

– Ikke som jeg vet om, nei.

Grace ristet frustrert på hodet. – Så hva er det ikke å like med blomster i huset? De langstilkede rosa liljene var nydelige, og de hadde duftet himmelsk da hun arrangerte dem i vasen tidligere i dag.

Kevin trakk på de brede skuldrene. – Erfaring har lært meg at det er best ikke å stille spørsmål ved mr Navarros instrukser.

– Når han sier hopp, spør folk bare hvor høyt, hva? gjettet Grace.

Kevin lo tørt. – Omtrent, ja.

– Og nå vil han at jeg skal fjerne blomstene fra entreen?

– Ja.

– Ok. Hun trakk på skuldrene.

Kevin sukket lettet. – Bortsett fra disse små problemene, har du funnet deg til rette?

Hun hadde ikke det. Og nå som Cesar Navarro hadde kommet, med enda flere restriksjoner, var hun ikke sikker på om hun ønsket det heller.

Sikkerhetsnivået da hun kom, var ille nok, men Grace kunne faktisk føle Cesar Navarros nærvær i huset nå. En mørk og arrogant grublende tilstedeværelse som gjennomsyret hele eiendommen. Kevin Maddox var definitivt ikke så avslappet og vennlig som han hadde virket under de to intervjuene eller i telefonsamtalen i går, og Rodney og de andre sikkerhetsvaktene var sikkert i enda høyere beredskap nå som sjefen var her.

Hvordan orket Cesar Navarro å leve slik? Konstant skjermet, i en beskyttende boble, borte fra resten av verden. Grace ante ikke, men det var ikke en livsstil hun ville ønske seg. Ikke at hun noensinne ville bli rik eller viktig nok til å måtte ta stilling til det.

Hun smilte uforpliktende til Kevin. – Hytten er nydelig, og dette kjøkkenet er fantastisk. Hun så seg anerkjennende rundt.

– Det er bra. Han nikket, tydelig fornøyd med svaret. – Raphael kommer snart ned for å sjekke mr Navarros middag. Han kastet et blikk på klokken og rettet seg opp. – Det er på tide å dra.

– Du bor ikke her mens mr Navarro er her? Grace klarte ikke å skjule skuffelsen.

Kevin trakk på skuldrene. – Ingen andre enn mr Navarro og Raphael bor i hovedhuset.

Mr Navarro og Raphael?

– Er Raphael litt over en åtti høy, maskulint bygd, i slutten av tjueårene eller begynnelsen av trettiårene, og med mørkt hår og blå øyne? Hun beskrev mannen hun hadde sett sammen med Navarro på det ene bildet.

– Det er en god beskrivelse, ja, bekreftet Kevin muntert. – Hvordan visste du …? Ah, her er han … Han snudde seg idet den andre mannen kom inn i kjøkkenet.

Ja, det var definitivt den samme mørkhårede mannen.

Mr Navarro og Raphael.

Kanskje Graces tidligere tanker ikke hadde vært skivebom allikevel?

Vel, hennes to nærmeste venninner i Paris hadde vært et par og var det fremdeles. De tre hadde holdt kontakten etter at Grace flyttet tilbake til England for fire år siden.

Ikke at Grace fikk vite noe mer om Raphael, eller sjefen deres, etter at Kevin hadde presentert dem og gått.

Raphael gikk fram og tilbake mellom spisestuen og kjøkkenet den neste timen mens han serverte Cesar Navarro selv, og det avvisende uttrykket hans var ikke oppmuntrende etter at Grace hadde prøvd å starte en samtale og bare fått et grynt til svar.

Så innen Raphael tok sølvbrettet der Grace hadde satt kannen med sterk, svart kaffe – Navarros personlige brygg, medbrakt fra Argentina, selvfølgelig! – var hun utslitt, ikke bare av dagens arbeid, men også påkjenningen med å prøve å få til en samtale med den fåmælte Raphael. Hun var så sliten at hun ikke protesterte da Raphael kort fortalte henne at hun kunne gå for kvelden idet han forlot kjøkkenet med kaffebrettet.

Grace var for utmattet til å gå med en gang, så hun sank ned i en av stolene ved frokostbaren. Hvis denne kveldens spenningsnivå, sammen med det restriktive vaktholdet, var et eksempel på hvordan den neste måneden ville bli, trodde hun ikke at hun ville komme seg gjennom prøveperioden. Uansett hvor god lønnen var, og hvor inderlig hun trengte den!

ANDRE KAPITTEL

– Dios mio!

Grace spratt opp da hun hørte den overraskede stemmen, og kjente fargen forsvinne fra kinnene da hun så gjennom det halvmørke kjøkkenet på den høye og imponerende, og lett gjenkjennelige, skikkelsen til Cesar Navarro. Han sto i døråpningen, og de like lett gjenkjennelige svarte øynene glitret mot henne med gjennomtrengende intensitet.

Da hun kom til hektene etter at Raphael sendte henne hjem, hadde Grace bestemt seg for ikke å gå tilbake til den ensomme hytten, men rydde bort etter middagen i stedet.

Mot sjefens instrukser, innså hun nå.

Instrukser Kevin hadde informert henne om at ingen stilte spørsmål ved – eller brøt?

For å gjøre alt verre hadde hun igjen blitt sittende ved frokostbaren, denne gangen med bare lyset over komfyren på, og nyte sjokolademoussen Kevin hadde fortalt henne at Navarro ikke spiste.

Hun svelget tungt. – Mr Navarro …

– Miss Blake, antar jeg? Stemmen hans hørtes mørk og hes ut i stillheten, og aksenten var litt transatlantisk, sikkert på grunn av hans amerikanske mor.

Grace tørket de fuktige håndflatene mot skjørtet og ønsket inderlig at hun hadde gått tilbake til hytten. Så mye for hennes påstand til Beth om at hun neppe ville se Cesar Navarro med det første! Nå ville Grace antakeligvis ikke engang få valget om hun ville fullføre prøvetiden eller ikke.

– Jeg … Hun fuktet de tørre leppene. – Jeg har ingen unnskyldning. Jeg burde ikke være her. Kevin … mr Maddox sa at jeg måtte være ute av hovedhuset innen klokken ni, og Raphael sendte meg hjem tidligere. Jeg bare … Det var fremdeles tidlig, og jeg ville ikke gå tilbake til hytten og være alene ennå, og jeg bestemte meg for å rydde opp slik at jeg ikke måtte gjøre det i morgen tidlig, avsluttet hun tamt.

Cesar hadde dusjet og gått til sengs for en time siden, men etter å ha lest gjennom noen forretningspapirer, hadde han bestemt seg for å gå ned til kjøkkenet og hente et glass juice. Han hadde ikke forventet å treffe den unge kvinnen Maddox hadde ansatt som kokk og hushjelp der!

I Grace Blakes mappe sto det at hun var tjueseks år gammel, men hun så mye yngre ut der hun sto i det svake lyset fra lampen over komfyren. Hun var knapt en femti høy, spinkel og hadde på seg en enkel hvit bluse og et svart skjørt. Det mørke håret var trukket bakover i en hestehale slik at den elfenbensfargede halsen og det usminkede ansiktet var blottlagt. Og som Cesar hadde gjettet tidligere, var det et vakkert ansikt. Blågrønne øyne omgitt av mørke, tykke vipper, noen fregner på den korte, rette nesen og de høye kinnbeina, kinnene var litt hule, som om hun nylig hadde gått ned i vekt, og leppene var perfekt buet over en bestemt hake.

Cesars munn ble smal, og han gikk lenger inn i det halvmørke rommet. – Jeg tar kanskje feil, men det så ut som om du spiste … sjokolademousse i stedet for å rydde kjøkkenet, sa han slepende etter å ha kikket mot glasskålen på frokostbaren.

– Ja. Vel. Hun rødmet søtt. – Jeg gjorde meg ferdig, og jeg … jeg hadde allerede laget moussen til middagen din før Kevin – mr Maddox – fortalte meg at du ikke spiser dessert.

Han hevet øyenbrynene. – Så du bestemte deg for å spise den selv?

– Nei! Vel … ja. Den halvfulle glasskålen spottet benektelsen hennes. – Men bare fordi jeg følte meg … Hun tidde og krympet seg. – Igjen, det finnes ingen unnskyldning, og jeg beklager.

– Fordi du følte deg …?

– Jeg er vant til å bo i London, skjønner du, og hytten er ganske langt fra hovedhuset, og isolert, og det er så stille at jeg … Å, pokker heller! Hun sukket tungt. – Kan ikke noen bare skyte meg nå og få det overstått?

Cesars øyenbryn steg enda mer. – Skyte deg?

– Ja. Grace Blake skar en grimase. – Bare få inn Rodney eller en av kumpanene hans, og få dem til å skyte meg nå.

– Refererer du til sjefen for sikkerhetsvaktene her?

– Hvis det er den samme Rodney som står vakt ved hovedporten, så ja. Jeg trodde han begynte å tø litt opp da jeg snakket med ham tidligere i dag, men jeg er sikker på at han gjerne kvitter seg med meg – eller hva de nå kaller det å skyte noen på sikkerhetsvaktspråket – hvis du forteller ham at jeg stjal sjokolademoussen din.

Cesar visste ikke om han skulle le – noe han gjorde altfor sjelden– over denne unge kvinnens likeframhet, eller gjøre som hun foreslo og ringe etter Rodney. Men bare slik at han kunne følge henne tilbake til hytten, ikke skyte henne! – Tror du virkelig at Rodney ville skyte deg fordi du har spist en sjokolademousse som tilhører meg?

– Jeg tror virkelig at han ville gjøre alt du ba ham om, uten spørsmål.

Cesar skjulte overraskelsen over svaret bak uleselige øyne. – Jeg tror kaldblodig mord er ulovlig i dette landet.

– Enhver form for mord er ulovlig i dette landet, rettet hun ham. – Men med det sikkerhetsnivået du har her, tviler jeg på at noen ville finne liket mitt hvis du skulle finne på å gjemme det i skogen bak huset.

Cesar tvilte sterkt på om han noensinne hadde hatt en merkeligere samtale. Merkelig og samtidig fengslende. For han ante ikke hva miss Grace Blake kom til å si.

– Du skulle fortelle meg hvordan du følte deg før du spiste sjokolademoussen, minte han henne på idet han gikk inn i lysstrålen.

Grace ble målløs da hun så Cesar Navarro skikkelig. Herregud, mannen var … Han tok fullstendig pusten fra henne.

Han var minst tretti centimeter høyere enn henne, det mørke håret var fremdeles litt for langt, og de mørke, glitrende øynene var omgitt av de lengste, tykkeste øyenvippene Grace noensinne hadde sett. Kinnbeina var høye, nesen smal og aristokratisk og leppene sexy over en bestemt hake.

Men det var det han hadde på seg, eller faktisk ikke hadde på seg, som overrasket Grace mest.

På bildet hun hadde sett, hadde han vært elegant i skreddersydd mørk dress og hvit skjorte med et perfekt knyttet sølvfarget slips. Denne kvelden hadde han på seg en trang svart t-skjorte som framhevet de brede skuldrene og den sterke brystkassen, blottet de muskuløse armene og avslørte den flate magen – uten et gram av alderstillegg! – og en vid, grå treningsbukse som hang lavt over de smale hoftene.

Var han kledd for sengen, eller for å trene i treningsrommet som Grace også hadde funnet under oppdagelsesferden sin i dag? Han så ikke varm og svett ut, noe han sikkert ville ha vært om han hadde trent. Eller hvis han ikke hadde vært alene i sengen …

Uansett grunnen til antrekket virket det som om han hadde slukt all luft i rommet slik at Grace hadde problemer med å puste, og den slanke og muskuløse kroppen så enorm ut i det mørke kjøkkenet. Hun tenkte at muskelmessig kunne han konkurrere med alle sikkerhetsvaktene han omga seg med.

– Så bortkastet … hørte Grace seg selv mumle. Og så krympet hun seg da hun innså at hun hadde snakket helt uten å tenke. Bare fordi hun mistenkte at denne mannen og Raphael var i et forhold, var det ingen grunn til å si det høyt. Under de rådende forhold var det absolutt det siste hun burde ha sagt!

– Miss Blake? sa Cesar.

– Ingenting. Hun ristet bestemt på hodet. – Hva jeg følte før jeg spiste sjokolademoussen? gjentok hun desperat da hun så hvordan de mørke øynene hans betraktet henne tankefullt. – Jeg hadde hjemlengsel, om du virkelig vil vite det. Jeg var litt ensom. Og sjokolade får ting til å virke litt mindre triste, synes du ikke? Nei, selvfølgelig ikke, for du spiser ikke søtsaker. Hvorfor ikke, forresten? Hun så spørrende opp på ham, og angret da hun kjente et stikk i den allerede anspente nakken.

Noe som ville bli en yrkesrisiko hvis hun måtte stå og snakke for mye med denne mannen. Noe som åpenbart ikke ville skje, for han kom til å få Rodney til å skyte henne og skjule liket hennes i skogen …

Og du begynner å bli hysterisk, Grace, refset hun seg selv oppgitt. Uheldigvis hjalp ikke det henne å bli kvitt de følelsene, hvis hun skulle dømme etter sin neste kommentar, eller hvordan hun så anerkjennende på Cesar Navarros brystkasse. – Det kan ikke være fordi du er redd for å legge på deg.

Nei, Cesar ante virkelig ikke hva Grace Blake kunne finne på å si – eller gjøre! Og han hadde ingen planer om å fortelle denne merkelige unge damen at han hadde gitt opp å spise dessert fordi han anså det som unødvendige bagateller. – Drakk du kanskje litt av vinen min også i kveld for å kvitte deg med ensomhetsfølelsen?

– Absolutt ikke. Hun så fornærmet ut. – Jeg drikker sjelden, og aldri når jeg jobber.

– Det er jeg glad for å høre, sa han tørt.

Hun blunket og var tydeligvis usikker på om han var sarkastisk eller ikke. – Jeg er bare litt trøtt, det er alt.

Og ganske emosjonell, gjettet Cesar.

Han rettet seg opp. – I så fall er det kanskje best om vi fortsetter denne samtalen i morgen tidlig.

De blågrønne øynene ble store. – Kommer jeg til å være her i morgen tidlig?

– I motsetning til å være begravd i skogen bak huset? mumlet Cesar mykt.

Fargen varmet kinnene hennes igjen. – Kanskje det var litt hysterisk av meg.

Han hevet et spottende øyenbryn. – Litt?

Øynene hennes gnistret. – Vel, du ville neppe ha sikkerhetsvakter her i utgangspunktet hvis du ikke ville at de skulle beskytte deg ved behov!

Munnen hans ble smal. – Men jeg setter grensen ved å be dem skyte frittalende kokker eller hushjelper. Selv de midlertidige, la han brått til.

– Å. Det skyldbetyngede blikket hennes gled bort fra hans da hun tydeligvis aksepterte oppsummeringen av oppførselen sin så langt denne kvelden.

– Med mindre du antyder at jeg må beskyttes mot deg?

Grace mistet pusten da den sensuelle hesheten i stemmen hans fikk henne til å forestille seg å la fingrene gli over den brede brystkassen til det bustete håret mens hun trakk munnen hans ned mot sin og …

Å, herregud!

Hun måtte ha følt seg mer ensom enn hun hadde innsett hvis hun forestilte seg å kysse Cesar Navarro, av alle. Hvis hun hadde tanker om å kysse en mann hun nettopp hadde møtt!

Å, hun hadde hatt kjærester opp gjennom årene, men ingen av forholdene hadde vært seriøse. Hun hadde definitivt aldri blitt så overveldet av noen av disse mennenes sensualitet at hun hadde fantasert om å kysse dem i løpet av noen minutter.

Hun fantaserte ikke om å kysse sin nye sjef heller! Hva ville være poenget når hans seksuelle preferanser tydeligvis gikk i en annen retning?

– Nei, selvfølgelig ikke, forsikret Grace ham. – Som du sier, er det kanskje best vi avslutter denne samtalen i morgen.

Han så tankefullt på henne flere lange sekunder før han langsomt nikket. – Jeg ringer etter Rodney – så han kan følge deg til hytten, ikke «kvitte seg» med deg, bjeffet han utålmodig da Graces øyne ble store av bekymring.

Hun sukket lettet. – Jeg klarer fint å gå alene tilbake til hytten.

Munnen hans ble stram. – Det er sent og veldig mørkt ute.

Grace skar en grimase. – Og det er så mange sikkerhetsvakter der ute at det ikke er mulig at noen utenfra kunne komme seg inn og angripe meg!

Cesars øyne ble smale. – Du virker svært så bekymret over sikkerhetsvaktene mine?

– Kanskje bare nysgjerrig over behovet for så mange?

– Jeg pleier ikke å stå til rette for valgene mine. For noen.

– I hvert fall ikke midlertidig ansatte. Grace nikket. – Det er kameraene overalt som gir meg frysninger. Hun kikket opp på kameraet i det ene hjørnet, der det pulserende røde lyset viste at det overførte direkte. – Innser du at noen sitter i kjelleren og ser på oss akkurat nå?

– Men de kan ikke høre samtalen vår, sa han utålmodig.

– Og det er nok like godt! Grace skar en grimase. – Kommentarene mine har ikke akkurat vært høflige, innrømte Grace angrende da Cesar så spørrende på henne.

Nei, denne unge kvinnens samtale hadde vært langt fra den høfligheten han var vant til, innrømte Cesar. Og det hadde vært merkelig … forfriskende etter årevis med underdanighet fra de ansatte. Grace Blake ga inntrykk av at hun ikke adlød noens befalinger uten å stille spørsmål.

Noe vasen med liljer som tidligere hadde stått i entreen, men nå prydet kjøkkenbordet, beviste.

– Det virket synd å kaste dem, forsvarte Grace seg raskt da hun så hvor han rettet blikket.

Kjeven hans ble stram. – Min ordre var at de skulle …

– Fjernes fra entreen, sa Grace raskt. – Og som du ser, fjernet jeg dem.

– Og satte dem i kjøkkenet.

– Vel, ja. Kinnene hennes brant. – Jeg kjøpte dem i morges, og de er så vakre at jeg ikke klarte å kaste dem. Duften er helt him… Hun tidde da han fortsatte å se på henne. – Kanskje jeg kunne ta dem tilbake til hytten? Eller ville du anse det som tyveri også?

– Som, igjen, straffes med døden? spurte han tørt.

– Jeg har allerede innrømmet at jeg kan ha latt fantasien vandre litt. Grace krympet seg over spotten hans.

Cesar Navarros uttrykk var uleselig da han snudde seg mot kjøkkentelefonen. – Jeg ringer Rodney slik at han kan følge … Rodney? Ja, sa han kort mens det mørke blikket var festet på Grace. – Nei, det er ikke noe problem, men jeg vil at du skal følge miss Blake tilbake til hytten hennes. Ja, jeg er klar over at det burde ha vært slik. Uheldigvis ser det ut til at miss Blake ikke klarer å følge de enkleste instrukser.

Hun gispet. – Det er ikke rettferdig …

– Kjøkkenet. Cesar overhørte Graces protest og fortsatte å snakke til den engelske sikkerhetssjefen. – Ett minutt? Jeg er sikker på at miss Blake og jeg vil klare å underholde oss selv i den tiden, sa han slepende før han la på. Han la armene i kryss over brystkassen og så på henne igjen.

Grace stirret frustrert på ham. – Så fint å vite at Rodney nå tror at jeg er en slags sikkerhetsrisiko!

Cesar hevet et mørkt øyenbrynt. – Og er Rodneys mening så viktig for deg?

– Den er det når han har bæretillatelse for våpen!

– Du liker ikke det?

– Jeg tror skremt er en bedre beskrivelse.

Cesar hadde levd med høyt sikkerhetsnivå i mer enn halve livet og la knapt merke til det mer, og han hadde aldri tenkt over hvordan andre kunne reagere på å bli overvåket konstant. Ikke at det betydde noe for ham hva Grace Blake mente om det. Sikkerheten rundt ham og familien var der av en spesifikk grunn, og han hadde ingen planer om å forandre det for sin engelske kokk og hushjelps skyld. Kokken og hushjelpen med en måneds prøvetid …

– Ah, Rodney. Han snudde seg mot mannen som hadde låst seg selv inn bakdøren. – Miss Blake er klar til å gå.

– Dette er virkelig ikke nødvendig, protesterte Grace med synlig ubehag.

– Jeg har allerede forklart hvorfor jeg mener det er viktig …

– Å, vel, da er det jo greit!

Cesars øyne ble smale. – Ikke glem å ta med deg liljene, minte han henne på da hun snudde seg for å følge den tause Rodney. – Ta vasen også, la han trett til da hun forsøkte å fjerne blomstene og vannet dryppet over hele bordet.

– Jeg … Takk. Hun tørket raskt av bordet før hun tok krystallvasen i armene og forsvant under vekten og høyden på blomstene.

– Rodney? Cesar sendte den andre mannen et oppgitt blikk.

– Ja, sir. Den engelske sikkerhetssjefen hans hadde tydeligvis samme problem med å undertrykke latteren over det misfornøyde uttrykket hennes som Cesar da han tok blomstervasen fra Grace Blake. Kanskje et bevis på at Rodney faktisk tødde opp overfor henne slik hun hadde trodd?

Noe som kanskje var forståelig, siden miss Blake ikke bare var naturlig vakker, men den likefremme måten hennes å snakke på var underholdende, for å si det mildt.

– God natt, miss Blake, sa Cesar kort da Rodney tok et skritt bakover for å la henne gå ut først.

Hun snudde seg litt, og blikket hennes møtte ikke helt hans da hun nikket. – Mr Navarro.

Cesar ventet til hun og Rodney hadde gått og døren var låst bak dem, før han tillot seg å smile over det merkelige møtet.

Grace Blake var slett ikke som han hadde forventet. Hun var for ung. For vakker. Og altfor frittalende!

Men det kunne ikke benektes at hun var en utmerket kokk. Måltidet hun hadde laget i kveld, var like godt som noe Cesar hadde spist på de eksklusive restaurantene han besøkte over hele verden.

Og det minte ham på …

Cesar tok opp skålen med den halvspiste sjokolademoussen fra frokostbaren. Han overså teskjeen og stakk fingeren ned i den tykke blandingen før han løftet den mot leppene.

Så stønnet han ufrivillig da den deilige, kremete sjokoladen traff smaksløkene hans, nesten – men ikke helt! – med samme kraft som den fysiske nytelsen under sex.

Ikke at Cesar tillot seg å nyte den luksusen for ofte heller. Han foretrakk å holde streng kontroll over alle områder av livet, uansett hvor mye det kostet ham.

Men allikevel …

Han smakte på moussen igjen, stønnet ekstatisk, og så ga Cesar opp tanken på å forlate kjøkkenet før han hadde spist opp hver eneste fristende rest av den.

*

– Kom inn, miss Blake.

Grace kjente anspentheten stige da Cesar Navarro svarte etter at hun banket på døren til arbeidsrommet hans klokken halv ni morgenen etter. Rommet hun ikke hadde adgang til, men var blitt innkalt til noen få minutter tidligere, da Kevin kom til kjøkkenet for å fortelle henne at mr Navarro ønsket å se henne øyeblikkelig.

Kevin hadde sett spørrende på henne mens han overleverte arbeidsgiverens befaling, men hvis sjefen hans ikke hadde betrodd ham detaljene i samtalen deres i kjøkkenet kvelden før, kom ikke Grace til å gjøre det heller.

Dessuten ville Kevin finne ut hva møtet handlet om snart nok – når Cesar Navarro senere informerte ham om avskjeden hennes!

Grace hadde ringt Beth kvelden før, så snart Rodney hadde gått, og søsteren hadde ikke klart å la være å le mens Grace fortalte alt om det pinlige møtet med Cesar Navarro i kjøkkenet.

Grace hadde også ledd litt, så snart hun sluttet å være forlegen over det hele, for så å våkne klokken seks i dag i visshet om at hun kom til å få sparken ved første anledning.

Han hadde tydeligvis ventet til etter at hun hadde laget frokosten hans før han fant tid …

Grace strøk hendene nedover det svarte skjørtet før hun åpnet døren og gikk forsiktig inn.

Så bråstoppet hun rett innenfor døren da hun så over den store mahognipulten på den samme formelle Cesar som hun hadde sett bilde av på nettet. Han hadde på seg enda en elegant, skreddersydd dress, kullgrå denne gangen, med snøhvit skjorte og et lys blått silkeslips. Bare det sexy bustete, mørke håret minnet om mannen hun hadde møtt i kjøkkenet kvelden før.

Antakeligvis ikke det lureste å tenke på når hun åpenbart var hentet hit slik at han personlig kunne fortelle henne alle grunnene til at hun var fullstendig uegnet til å jobbe for ham!

– Laget du personlig croissantene jeg fikk til frokost i dag?

Grace glippet med øynene. – Jeg … Unnskyld?

Cesar så utålmodig på henne. – Jeg spurte om du laget croissantene jeg spiste til frokost tidligere.

– Vel … ja. Var dette en lek? lurte Grace fortumlet på. Prøvde han å lulle henne inn i en falsk trygghet før han ga henne sparken? For i tilfelle …

– De var deilige. Han nikket kort. – Like gode som de man finner på de beste hotellene i Paris.

Det burde de være, siden Grace hadde jobbet i et av de hotellene i over et år under en av Frankrikes beste kjøkkensjefer, etter at hun var ferdig med mesterkokkurset.

– Jeg er glad for at du likte dem. Hun trakk på skuldrene. – Anse dem som en avskjedsgave.

De svarte øynene ble smale. – Drar du?

– Selvfølgelig drar … Grace så vaktsomt på ham. – Fikk du meg ikke hit slik at du kunne få gleden av å sparke meg personlig?

Etter at Cesar gikk tilbake til soverommet kvelden før, hadde han lurt på om han bare hadde møtt Grace Blake på et spesielt sårbart og emosjonelt tidspunkt som gjorde henne mer frittalende enn hun ellers ville ha vært. To minutter i hennes selskap nå, og han visste at det ikke var tilfelle. Hun var virkelig så frimodig hele tiden!

– Og hvorfor tror du det ville gi meg personlig glede å sparke deg? Han studerte henne med uleselige øyne.

Fregnene på nesen og kinnene hennes var mer synlige i dagslys, øynene hadde Middelhavets klare farge, verken blått eller grønt, men noe imellom. Håret hennes var skinnende mørkt, men var uheldigvis igjen festet i en hestehale. Allikevel kunne Cesar se at det antakeligvis ville rekke henne nesten til midjen når det var løst.

Hun flyttet seg litt ukomfortabelt under blikket hans. – Jeg var veldig frittalende i går kveld. Og frekk. Og kanskje litt sarkastisk. Og … Hun tidde da Cesar reiste seg langsomt og gikk rundt pulten. Han satte seg på bordkanten ved siden av et innrammet bilde.

Et bilde av Raphael, kanskje?

– Og? spurte han.

Øynene hennes ble store, og hun svelget. – Og jeg uttrykte misbilligelse over den overdrevne sikkerheten du har her.

– Ja, sa han tørt.

– Ja, jeg var frittalende? Ja, jeg var frekk? Ja, jeg var litt sarkastisk? Eller ja, jeg uttrykte at jeg ikke var komfortabel med den overdrevne sikkerheten du omgir deg med?

– Alle fire tingene, bekreftet Cesar kort.

– Der ser du. Hun smilte angerfullt.

– Der ser jeg hva? spurte han irritert. Frittalende var én ting, manglende evne til å gjøre seg forstått noe helt annet.

Grace så utålmodig på ham, mer enn litt overveldet av å ha ham så nær. Og hun var også veldig oppmerksom på hvordan hans nærvær virket å ha sugd all luft ut av rommet. – Det er alle grunnene til at du kommer til å sparke meg.

– Grunnene til at jeg kommer til å glede meg over å sparke deg personlig, tror jeg du sa?

– Har det noe å si? Grace sukket tungt. – Poenget er at du sparker meg. Hvilken glede du får av det, er irrelevant …

– For deg kanskje, glefset han. – Jeg liker ikke å bli beskyldt for å glede meg over å ta fra noen jobben deres.

Og det var tydelig i de mørke øynene, den smale munnen og muskelen som bevegde seg i den sammenbitte kjeven!

– Ok, jeg beklager hvis … Jeg tok tydeligvis feil. Du liker det kanskje ikke, men du kommer til å gjøre det allikevel, sa hun lett.

Hvis dette var Grace Blakes forsøk på en beklagelse, måtte hun jobbe med menneskekunnskapen sin, for hun hadde akkurat fornærmet ham for andre gang på like mange minutter!

Så lyste hun opp. – Det beste er om jeg bare går tilbake til hytten og pakker, og så drar jeg. Du og Raphael vil sikkert sette pris på ikke å ha andre her hele tiden, uansett.

Cesar hadde følelsen av at han hadde mistet kontrollen over denne samtalen for noen minutter siden. Det var ikke vanlig for ham. Vanligvis lyttet folk når han snakket, de prøvde definitivt ikke å snakke for ham!

Han løftet en frustrert hånd mot haken mens han så utålmodig på Grace Blake. – Jeg og Raphael …?

– Ikke vær redd, hemmeligheten din er trygg hos meg. Hun la en forsikrende hånd på armen hans før hun raskt trakk den tilbake med rødmende kinn. – Kevin fikk meg til å underskrive en avtale om taushetsplikt, så du kunne saksøke meg hvis jeg sa et eneste ord om privatlivet ditt. Hun smilte strålende.

– Jeg og Raphael, gjentok Cesar mykt. Den livsfarlige mykheten familie og fiender visste å være på vakt mot.

Og som Grace Blake burde være på vakt mot hvis kommentarene hennes nå betydde det Cesar trodde de gjorde!