CAROLE MORTIMER

Som en skygge

Oversatt av Siv Rekve

MINISERIE: NETTER I BUENOS AIRES

Når mørket faller på, kan alt skje – begjær vekkes, hjerter smelter og sjokkerende hemmeligheter avsløres … Dette er den andre og siste delen i miniserien Netter i Buenos Aires.

Carole Mortimer er en av Harlequins mest populære og produktive forfattere. Den første romanen hennes kom ut i 1979, og den britiske forfatteren har ikke vist noen tegn på å ville slå av på takten. Hun har faktisk skrevet over 140 romaner! Hennes sterke, tradisjonelle og romantiske historier med vel utviklede karakterer har gitt henne en entusiastisk lesekrets over hele verden.

FØRSTE KAPITTEL

– Pardon, señorita?

Beth så opp og smilte til den kjekke, unge mannen som inntil for noen øyeblikk siden hadde sittet ved et bord med en kopp kaffe utenfor fortauskafeen i San Telmo-området i Buenos Aires og sendt henne beundrende blikk med vakre, sjokoladebrune øyne.

Men før hun kunne svare, så hun en bevegelse i øyekroken, og en annen mann kom i full fart. To sekunder senere var den yngre mannens ene arm vridd smertefullt opp bak ryggen hans, og han kunne ikke bevege seg.

– Raphael! mumlet Beth forlegent mens hun reiste seg, høy og slank i en svart t-skjorte og dongeribukse under den brune skinnjakken.

Raphael så ikke på henne engang. – Ligg unna, beordret han den forbløffede unge mannen kaldt uten å løsne grepet et sekund, og ansiktet hans var bistert.

– Det er du som burde ligge unna, Raphael! utbrøt Beth og så irritert på ham. – Du burde faktisk ikke være her … Hun hadde trodd hun hadde klart å gjemme seg unna et lite øyeblikk, men hun burde ha visst at Raphael Cordoba ville spore henne opp og ødelegge hennes få øyeblikk i fred!

– Plager denne mannen deg? Den unge argentineren utsatte seg for den andre mannens vrede da han snakket til henne på engelsk med spansk aksent.

Plaget Raphael Cordoba henne?

Raphael Cordoba hadde «plaget» Beth siden første gang hun traff ham! Og ikke bare fordi hun hatet å ha ham i hælene dag og natt …

Over en meter og åtti med maskulin perfeksjon – mørkt hår, et meislet ansikt dominert av gjennomtrengende blå øyne som enhver mannlig modell ville misunne ham, brede skuldre og en slank, muskuløs kropp som ikke engang dressene Raphael vanligvis brukte, kunne skjule – gjorde det med en kvinne!

– Jeg ville bare snakke med deg. Den yngre mannen skar en grimase, tydeligvis like overveldet av den kraftfulle Raphael som Beth var.

– Jeg vet det. Beth sendte Raphael et fordømmende blikk.

– Er det trygt å etterlate deg med denne mannen?

– Tryggere enn med deg, din …

– Raphael! refset Beth oppgitt og måtte beundre den yngre mannens iherdighet til tross for Raphaels åpenbare misnøye. – Det er … komplisert, unnskyldte hun seg mens hun smilte beroligende. – Men det er ok, han har ikke planer om å skade meg.

– Er du sikker?

– Hun er sikker, svarte Raphael.

Og om det var én ting Beth var helt sikker på, var det at Raphael Cordoba ikke kom til å skade henne. Tvert imot, han var livvakten hennes, ansatt av Cesar Navarro, og var her for å sørge for at ingen andre skadet henne. Eller rettere sagt, at ingen skadet Gabriela Navarro, som alle nå trodde at Beth var.

Bortsett fra Beth selv …

For bare en uke siden hadde hun bodd i England, likt den nye jobben i et forlag i London og bare vært litt bekymret over at søsteren, Grace, hadde flydd til Argentina for helgen med sin nye sjef, den utrolig kjekke milliardæren Cesar Navarro, i privatflyet hans. Beth ville aldri ha trodd at Graces opphold i Buenos Aires ville ha så stor virkning på hennes eget liv!

Men her var hun bare noen dager senere, også i Buenos Aires, og blodprøvene hadde overbevist alle – bortsett fra Beth selv! – om at hun var Gabriela, datteren til Carlos og Esther Navarro, som hadde blitt bortført for tjueen år siden.

Og Raphael Cordoba, tidligere Cesar Navarros egen livvakt, voktet nå over alle Beths bevegelser. Så grundig at han tydeligvis angrep kjekke, unge menn som bare ønsket å snakke med henne!

– Slipp ham, Raphael, sa Beth oppgitt og visste at hennes få minutter med frihet definitivt var over. – Jeg går nå uansett, forsikret hun ham tungt. Hun slengte noen penger på bordet og gikk uten å se på noen av mennene. Hvorfor bry seg, når hun aldri ville få lov til å sitte og snakke med den yngre mannen, og hun visste at Raphael bare ville være noen få skritt bak henne hvis hun gikk?

Som han hadde vært siden de blodprøvene tilsynelatende hadde bevist at Beth var den savnede Gabriela Navarro. Beth klynget seg til det «tilsynelatende». Hun måtte det. For hun nektet å akseptere resultatene av de blodprøvene før Cesar Navarras undersøkelser hadde frembrakt andre former for bevis som støttet den påstanden.

Selv om hun hadde begynt å like Carlos og Esther Navarro de siste par dagene, var Beth fremdeles sikker på at dette var en slags misforståelse. Foreldrene hennes – de virkelige foreldrene hennes, James og Carla Lawrence – hadde elsket henne. Adoptivforeldrene hennes, Blake-paret, hadde også elsket henne. Det å måtte akseptere at hun verken var Elizabeth Lawrence eller Beth Blake, men en helt annen, var nok til å få Beths mage til å knyte seg og hendene til å skjelve hver gang hun tenkte på det.

Og til tross for alle protestene, tenkte hun mye på det …

I mellomtiden hadde Cesar Navarro satt sin egen livvakt, Raphael Cordoba, mannen som også var Cesars nærmeste venn, som Beths skygge.

Cesar Navarro …

Nok en mann Beth syntes var skremmende, selv om hun aldri ville innrømme det høyt.

Nok en mann?

Å, ja, selv om Beth likte å late som noe annet, var Raphael Cordoba skremmende. Det var en rovdyraktig ro ved ham, fra det militærkorte, svarte håret, de gjennomtrengende blå øynene i det brune og overraskende kjekke ansiktet, til de brede skuldrene, den smale midjen, de sterke lårene og de lange beina, og alt ble framhevet av de skreddersydde dressene han alltid gikk med.

Raphael Cordoba var trettitre år og så ut som akkurat det han var: en tidligere argentinsk soldat og skremmende som få!

For å gjøre situasjonen enda mer komplisert, var søsteren hennes Grace opptatt med å planlegge bryllupet med Cesar Navarro neste måned. Og selv om Beth var glad på søsterens vegne, for selv hun kunne se at Grace virkelig elsket den kjekke argentineren – en kjærlighet som tydelig ble gjengjeldt av den vanligvis reserverte mannen – fikk det også Beth til å føle seg mer fanget, når alt hun virkelig ønsket, var å pakke og dra tilbake til England og bare glemme hele Navarro-familien.

Noe som aldri kom til å skje. Selv om Beth hadde klart å rømme, kunne hun ikke flykte fra Graces forlovelse og ekteskap med Cesar Navarro. Og uansett om Beth trodde at hun var og alltid hadde vært Elizabeth Lawrence før hun ble adoptert av Blake-familien, kunne hun aldri såre Carlos og Esther Navarro ved å forsvinne på en så vond måte, slik datteren deres hadde gjort for tjueen år siden.

Heldigvis trengte hun ikke å ta hensyn til Raphael Cordobas følelser. – Kan du bare ligge unna? glefset hun da hun følte at han gikk rett bak henne.

I stedet kom han opp på siden av henne. – Det var veldig dumt av deg å forsvinne fra Cesars leilighet på den tankeløse måten.

Beth krympet seg over irettesettelsen. – Jeg følte at jeg ble kvalt!

Raphaels munn strammet seg. – Du burde allikevel ikke ha gjort Esther så bekymret.

Hvordan fikk han Beth til å føle seg så skyldig?

For selv om situasjonen hennes var umulig og utålelig for henne, ville ikke Beth såre paret som allerede hadde lidd så mye. Så mye at Esther og Carlos til tross for sin kjærlighet til hverandre ikke hadde klart å leve sammen med spøkelset av den elskede datteren mellom seg etter at Cesar ble gammel nok til å studere ved universitetet.

En elsket datter som paret nå oppriktig trodde de hadde fått tilbake i Beth …

Og det var en tro Beth bare ikke kunne akseptere.

Ikke minst fordi hun, i en alder av nesten tjuefire, følte seg som en fisk på land i den velstående verdenen Navarro-familien levde i. Og selv om hun hadde blitt glad i Navarro-paret de siste dagene og virkelig likte å utfordre Cesar Navarros hovmodighet, visste hun innerst inne at hun ikke virkelig hørte til her. Hun var engelsk tvers igjennom og likte seg selv slik hun var, som et produkt av sine langt fra velstående adoptivforeldre, Clive og Heather Blake.

Uansett var Beth veldig klar over hvilken effekt datterens tilsynelatende gjenkomst hadde hatt på parets forhold. Etter at de hadde levd fra hverandre i mange år, Carlos i Buenos Aires og Esther i USA der hun vokste opp, hadde de delt soverom i Cesars leilighet siden Grace kom tilbake til Buenos Aires med Beth …

Beth sukket tungt. – Jeg beklager, ok? Jeg trengte bare litt tid for meg selv.

Raphael så ned på Beth bak solbrillene og kunne lett tolke følelsene som gled over det uttrykksfulle, vakre ansiktet. En del av ham hadde sympati med forvirringen hennes over å bli tatt som den nylig gjenfunne Gabriela Navarro. Men bevisene fra blodprøvene kunne ikke benektes, og som en barndomsvenn av Cesar, visste Raphael hvor viktig denne unge kvinnen var for Navarro-familien. En familie som hadde tatt Raphael til seg som en av deres egne etter at en krangel med faren for mange år siden hadde fått ham til å dra hjemmefra.

Og derfor skulle Raphael sørge for at hun forble trygg på hans vakt, uansett om den sta og uavhengige Beth Blake aksepterte sin nye identitet eller ikke. Og hans vakt dekket nå alle tjuefire timer av alle hennes dager!

Noe hun hadde bevist – igjen! – ved bare å forsvinne fra Cesars leilighet. – Gabriela …

– Jeg heter Beth, for pokker! rettet hun med gnistrende øyne og røde flekker i kinnene.

Kinn som vanligvis var like bleke og glatte som det fineste porselen. Øynene var dypbrune over den lille oppstoppernesen, og munnen en perfekt bue over den sta og bestemte haken. Og det lange silkemyke håret …! Raphael hadde bare sett én annen kvinne med hår i de samme blonde nyansene, fra gull til det blekeste sølv, og det var Esther Navarro. Blodprøvene hadde vist at hun var Beths biologiske mor.

Han trakk på skuldrene. – Jeg tenker på deg som Gabriela Navarro nå. Siden Beth bare hadde vært to år da hun ble tatt fra sin virkelige familie, ville hun ikke huske at hun hadde møtt Raphael før, slik hun ikke husket Navarro-familien. Men han husket henne. Han hadde vært ofte hos familien, vanligvis i skoleferiene, og Gabriela hadde vært Cesars elskede lillesøster, en engel med gyllent hår som ble skjemt bort av de to mye eldre guttene.

Akkurat nå så Beth Blake like kjærlig ut som en rasende hunntiger. – Vel, er det ikke heldig for meg at jeg gir blaffen i hva og hvem du tror jeg er!

– Det har blitt medisinsk bevist at du er Gabriela Navarro. Og det er like heldig for meg at jeg gir blaffen i hva du mener om meg også. Raphael smilte hånlig og visste ut fra de smale brune øynene at Beth Blake ikke satte pris på at han ikke fleipet på hennes bekostning.

Hun snøftet lite elegant. – Du vil virkelig ikke vite hva jeg mener om deg, Raphael!

Ikke som livvakten hennes, kanskje, men som mann? Å, ja, selv om hun sikkert ønsket noe annet, fortalte de sultne blikkene Beth Blake sendte ham når hun trodde at han ikke så på henne at hun definitivt så ham som mann. Og var tiltrukket av det hun så.

Like mye som hun mislikte hans status som livvakten hennes!

En status Raphael, som var like oppmerksom på Beths runde bryster og sensuelle svaiende hofter, var fast bestemt på å holde i fokus i all omgang med Beth Blake.

– Kanskje ikke, sa han kort. – Skal vi dra tilbake til leiligheten nå?

Hun så irritert på ham. – Hvorfor bryr du deg med å spørre når du har til hensikt å ta meg tilbake dit enten jeg vil eller ikke?

– Og hvorfor bryr du deg med å kjempe mot det som tross alt er din skjebne? Raphael så rolig på henne bak solbrillene.

Beth rynket pannen. – Kanskje fordi jeg ikke ser det som min skjebne?

– Det virker ikke som om Grace har noen problemer med å akseptere Navarro-familien som sin egen.

– Det er annerledes for Grace. Hun valgte å forelske seg i Cesar, å akseptere frieriet hans og bli en del av familien med alt det innebærer.

Raphael hevet mørke øyenbryn. – Velger noen å forelske seg? Som Cesars personlige livvakt inntil for noen dager siden hadde Raphael vært et taust vitne til at paret forelsket seg, og han trodde ikke at det hadde vært i nærheten av så lett og hyggelig som Beths ord indikerte.

I begynnelsen hadde gnistene flydd, og de hadde kranglet om omtrent alt, bortsett fra tiltrekningen som så raskt utviklet seg mellom dem.

Slik han og Beth nå kranglet om alt …

Nei, det var slett ikke det samme, tenkte Raphael bestemt. Selv om han følte en viss tiltrekning til Beth Blakes livlige natur og skjønnhet, og den velskapte og attråverdige slanke kroppen, hadde Raphael ingen planer om å la den tiltrekningen bli noe mer enn visuell anerkjennelse. Hun var Cesars elskede lillesøster som hadde kommet tilbake, og Beth kunne derfor aldri bli en av de mange kvinnene som en kort stund hadde delt Raphaels seng de siste femten årene.

Og det var de eneste forholdene Raphael tillot seg, etter i ung alder å ha lært om en kvinnes svik, fra hans egen fars andre kone.

– Antakeligvis ikke. Beth skar en grimase. – Men Grace har i det minste kjærligheten.

– Og du har ingen kjærlighet til Cesar og foreldrene dine?

Beth kunne ikke unngå å høre kritikken i Raphaels stemme. Og hvis hun tok av ham de fordømte solbrillene, ville hun sikkert se den samme fordømmelsen i de gjennomtrengende blå øynene. – Slutt å vri på ordene mine, Raphael, mumlet hun i stedet. – Og hvordan kan jeg elske tre mennesker jeg ikke engang visste at eksisterte for noen få dager siden?

Og det var grunnen til at Beth ikke visste hvordan hun skulle takle denne situasjonen.

Hun ønsket at hun kunne huske Carlos og Esther som foreldrene sine, selv den arrogante Cesar som broren hennes, men sannheten var at Beth ikke husket dem i det hele tatt. Noe som forsterket troen på at hun ikke kunne være i slekt med dem, til tross for at blodprøvene sa noe annet.

Tiden ville forandre det, hadde Navarro-paret forsikret henne om, både sammen og hver for seg. Tid de tydeligvis forventet at Beth skulle tilbringe i Argentina mens hun ble kjent med dem.

– Det har ikke gått en dag de siste tjueen årene uten at de har tenkt på deg. Raphael Cordoba hadde tydeligvis ikke samme tålmodighet med henne.

Beth sukket tungt. – Og det er jeg oppriktig lei meg for. Men bare slik en tredjepart ville vært etter å ha hørt om bortføringen og smerten de har levd med siden, sa hun bestemt.

Kjeven hans ble stram. – Du synes ikke at Carlos og Esther allerede har lidd nok på grunn av deg?

– Det er ikke rettferdig …

– De er også to av de snilleste, varmeste menneskene jeg kjenner.

– Det er de sikkert. Men jeg har allerede hatt, og elsket, to sett med foreldre. Et tredje virker ikke bare usannsynlig, men … vel, for mye.

Raphaels øyne ble smale. – Forskjellen er at de er dine biologiske foreldre …

– Hvorfor vil ingen av dere engang prøve å forstå hvorfor jeg ikke bare kan akseptere det? Hennes egne øyne ble nesten like svarte som Cesars var når han var sint eller opprørt. – Hvorfor jeg ikke kan akseptere noe av dette? Og hvorfor jeg må dra tilbake til England, la hun bestemt til.

– Alle prøver … Han bet i seg den skarpe irettesettelsen og strammet skuldrene bestemt. Å krangle med personen han var ansatt for å beskytte, ville ikke bygge opp den tilliten som var nødvendig i slike situasjoner. En tillit Beth Blake nektet å gi ham. Dette var noe han måtte diskutere med Cesar når de kunne snakke privat sammen. – Hvis du ikke vil bli i Argentina for Navarroenes skyld, vil du kanskje vurdere det for Graces skyld. Hun organiserer tross alt bryllupet som skal stå neste måned.

– Ååå, slag under beltestedet, Raphael, mumlet Beth tørt. – Om alt annet feiler, bruk søsteren.

Han smilte uten anger. – Fungerer det?

– Selvfølgelig, innrømte hun tungt.

Raphael nøt ikke det motløse uttrykket i det vakre ansiktet. – Hvis det er noen trøst, kranglet Grace konstant med Cesar også da de først møttes.

Beth hevet blonde øyenbryn. – Poenget er?

Hun liknet så mye på broren i det øyeblikket at Raphael hadde problemer med å holde tilbake latteren over at Beth fremdeles insisterte på at hun ikke kunne være i slekt med Navarro-familien. I dette øyeblikket var hun definitivt en Navarro!

– Poenget er at Navarro-familien ikke kan være så ille når Grace er glad i dem etter så kort tid, sa han tørt.

Beth så spørrende på ham i flere sekunder. – Du liker søsteren min … mumlet hun langsomt til slutt.

– Ja, bekreftet Raphael uten å nøle. Grace Blake var like livlig og direkte som den yngre adoptivsøsteren, og uten tvil den perfekte match for den ofte reserverte og arrogante Cesar.

Beth smilte spotsk. – Da er det kanskje fremdeles håp for deg, Raphael!

Han hevet mørke øyenbryn. – På hvilken måte?

– At du tilhører menneskeheten allikevel, istedenfor å være den følelsesløse roboten jeg trodde du var! svarte hun.

Raphael trakk pusten hvesende over fornærmelsen. – Du kommer til å gå for langt, Gabriela!

– Og hva da? Beth valgte å overhøre den sikkert bevisste bruken av det navnet. Denne gangen …

– Da må jeg kanskje bevise for deg hvor lite robotaktig jeg er!

Beth så på ham og ønsket – ikke for første gang i dag – at de blå øynene ikke var skjult bak solbrillene. Skjønt, kanskje ikke … Blikket hans ville sikkert være like skarpt som tonen.

– Skulle det skremme meg? spurte hun lett.

Det var nå umulig ikke å merke det laserskarpe blikket gjennom de mørke solbrilleglassene. – Det er langt mer … fornøyelige måter å tøyle en ulydig kvinne på enn å skremme henne, sa han mykt.

Det kilte nedover Beths ryggrad. Ikke av frykt, men opphisselse …

Og det var selvfølgelig den egentlige grunnen til at hun stadig følte behov for å utfordre denne mannen. Hun hadde aldri vært så fysisk oppmerksom på en mann som hun var på Raphael Cordoba. Det arrogant gode utseendet. Kraften i den muskuløse kroppen under de skreddersydde designerdressene. Selv duften av ham, sandeltre og sitron og ren mann, var nok til å vekke sansene hennes. Så mye at Beth vanligvis var klar over at han var i rommet før hun så ham. Det var en urovekkende følelse for en kvinne som før hadde trodd at hun var rolig og sofistikert når det gjaldt menn.

Varm og utilpass var en mer passende beskrivelse for hennes reaksjon på Raphael!

– Tøyle en ulydig kvinne? Beth så foraktelig på ham. – Må du oppføre deg som en neandertaler?

Han smilte stramt. – Jeg forsikrer deg, ingen kvinne har noensinne klaget på mine … metoder for å tøyle dem.

Det kunne Beth vedde på! Mannen var seksuell forførelse på to lange, sexy bein, så hva kunne man klage over?

Mye, når Beth virkelig ikke ville høre om de andre kvinnene Raphael hadde vært involvert med.

– Dumt av dem, glefset hun i avsky før hun snudde seg og strenet mot Cesars leilighet.

Hele tiden var hun oppmerksom på Raphael som fortsatte å gå to skritt bak henne.

Akkurat som sitringen nedover ryggraden også gjorde henne oppmerksom på at de gjennomtrengende blå øynene nå var festet på hoftene og bakenden hennes mens hun gikk foran ham …

ANDRE KAPITTEL

– Å, men …

– Jeg tror vi bør la Gab… Beth dra tilbake til England hvis det er det hun ønsker, avbrøt Cesar moren da hun ville protestere mot at Beth skulle fly hjem dagen etter.

Støtten overrasket Beth. Hun hadde vært sikker på at Cesar ville være like imot tanken som foreldrene hans tydeligvis var. Kanskje Graces mer fornuftige innstilling påvirket ham positivt tross alt!

Beth smilte takknemlig over lunsjbordet. – Takk, Cesar.

Han nikket. – Raphael blir selvfølgelig med deg.

En forhastet takknemlighet, tydeligvis! – Jeg tror ikke det …

– Og du flyr tilbake i privatflyet …

– Stopp der, Cesar! Beth reiste bust over både livvakt og privatfly. En indignasjon som bare økte da hun så Raphaels spottende smil der han sto vakt utenfor døren, mens han tydeligvis lyttet til samtalen. – Jeg har en helt grei flybillett på en vanlig flygning i morgen …

– Carlos …! En fortvilet Esther så bønnfallende på ektemannen.

– Kanskje du bør ta imot Cesars tilbud, sa Carlos Navarro mildt.

– Jeg beklager, men jeg er virkelig ikke komfortabel med det, sa Beth. – Og jeg vil definitivt ikke at Raphael skal følge meg noen steder …

– Vær fornuftig, Beth … Grace avbrøt henne lavt, men bestemt og la hånden overtalende over hennes.

– Jeg er fornuftig. Beth visste at hun hørtes, og sikkert framsto, som barnslig sta istedenfor fornuftig. – Ingen andre enn oss som sitter rundt dette bordet – og Raphael – vet at dere alle tror jeg er Gabriela … Hun sendte Raphael et utålmodig blikk da hun så det selvtilfredse gliset hans.

– Vi vet at du er det, skatt. Esther smilte varmt til henne.

Beth svelget klumpen i halsen over den ubetingede kjærligheten hun så skinne i Esthers øyne. – Ja. Vel. Som dere vet, har jeg fremdeles problemer med å akseptere det. Hun unngikk alles blikk og stirret ned i bordet for å unngå håpet hun visste skinte i Carlos og Esthers øyne, kritikken i Cesars, forståelsen i Graces og ikke minst spotten hun visste hun ville se i Raphaels blå øyne. – Inntil Cesar kan gi meg flere beviser, er jeg fremdeles Beth Blake. Og Beth Blake har et hjem og en jobb i England, la hun bestemt til.

Cesar skulte. – Jeg antok at du ville reise til England for å stenge huset og ta deg av andre ting – som å si opp jobben – før du kom tilbake hit.

– Hvorfor i all verden antok du det? Beth rynket pannen. – Jeg jobbet hardt for å få universitetsgraden min, og jeg elsker jobben min, så hvorfor skulle jeg gi den opp?

– Kanskje fordi du er Gabriela Navarro og ikke trenger å jobbe? sa Cesar hardt.

– Selv om du skulle bevise at jeg er Gabriela …

– Det har vi gjort.

– Ville jeg fremdeles nekte å sitte her som en forkjælt puddel … Beth tidde da hun hørte det hun var sikker på var et lattersnøft fra gangen. Og det blanke ansiktsuttrykket til Raphael da hun sendte ham et langt, mistenksomt blikk, overbeviste henne ikke. Hun snudde seg langsomt mot Cesar igjen. – Jeg ble ikke oppdratt til å sitte og lakke tåneglene mine …

– Å, jeg er sikker på at en «forkjælt puddel» ville betalt noen andre for å få lakket tåneglene, glefset Cesar.

– Du hjelper ikke til, Cesar, innskjøt Grace mykt bebreidende.

Uttrykket hans myknet da han smilte til kvinnen han elsket. Men smilet forsvant da han snudde seg mot Beth igjen. – Jeg er sikker på at Grace helst vil at du skal bli her og hjelpe henne med bryllupsforberedelsene.

– Raphael har allerede prøvd søster-argumentet, sa Beth utålmodig.

– Og?

– Og jeg kommer selvfølgelig tilbake til bryllupet, jeg er tross alt forlover. Men i mellomtiden får Grace hjelp av Esther. Det siste var et argument Cesar ikke kunne protestere på. Moren var i sitt ess når hun hjalp til med bryllupsplanleggingen. – Dermed kan jeg dra tilbake til livet mitt og jobben min i England til et par dager før bryllupet.

Cesar sukket utålmodig. – Kanskje vi kan … inngå et kompromiss. Du tar en måneds permisjon fra jobben for å være her …

– En måneds permisjon? gjentok Beth vantro. – Det var ikke akkurat populært da jeg ba om én ukes ferie rett etter at jeg begynte å jobbe der.

Cesar strammet munnen sta. – Så kanskje jeg bør vurdere å kjøpe selskapet, og da vil min første ordre være at du skulle ta en måneds permisjon.

Beth skulle ønske at han spøkte eller i det minste var sarkastisk, men hun var så altfor klar over at Cesar var rikere enn flere små nasjoner og fullt ut i stand til å gjøre det han sa.

Hun snudde seg mot Grace og ristet vantro på hodet. – Og du vurderer faktisk å gifte deg med denne stormannsgale mannen!

Grace lo. – Definitivt. Ikke vær redd. Han kommer seg når du blir kjent med ham! Hun klappet Beth trøstende på hånden.

Denne gangen var det ingen tvil om at Raphael lo. Beth snudde seg og så utfordrende på ham. – Kanskje du burde komme inn og sette deg hvis du har noe å tilføye samtalen?

Raphael så spottende på henne. – Jeg er bare en ansatt …

Denne gangen snøftet Beth. – Jeg tror vi begge vet at som langvarig venn av Cesar, og som sikkerhetssjefen hans, er du ikke «bare» noe som helst! Dessuten har denne samtalen avslørt at du forventes å reise til England sammen med meg, så det angår like mye deg som meg, sa hun bestemt da han åpnet munnen.

– Ja, kom inn og ta en kopp kaffe med oss, Raphael, sa Cesar og ba Maria om en ekstra kopp da hun kom inn med kaffebrettet.

Raphael hadde snakket med Cesar før lunsj om at Beth mislikte å ha ham som livvakt, en bekymring Cesar hadde avfeid med å forsikre ham om at enten Beth likte det eller ikke, var det ingen andre Cesar ville betro søsterens sikkerhet til. Og Cesar visste godt hvor sta Blake-kvinnene kunne være. Grace og Beth var riktignok adoptert, og kom fra helt forskjellige foreldre, men staheten deres var definitivt den samme!

– Sett deg, Raphael. Esther smilte varmt mot ham. – Med alt som har skjedd de siste dagene, har jeg ikke fått sjansen til å spørre hvordan det går med familien din, sa hun da Raphael kom inn i spisestuen.

Alt som hadde skjedd de siste dagene inkluderte Esthers sykehusopphold etter en bilulykke der hun heldigvis bare hadde fått et slag i hodet og noen skrammer. Hun var nå helt frisk, men hendelsen hadde blitt raskt etterfulgt av sjokket over å få Gabriela tilbake i form av Beth Blake. To grunner til at hun ikke hadde fått mulighet til å spørre etter familien som Raphael vanligvis klarte å unngå å treffe når han var i Argentina!

– Alt var bra sist gang jeg spurte, takk, sa han lett.

– Bor familien din i Buenos Aires? Beths nysgjerrighet tok over.

Raphael møtte blikket hennes rolig. – Nei.

– Så hvor …

– Jeg tror vi diskuterte planene for reisen din til England, avbrøt Cesar henne bestemt.

Beth fortsatte å se på den uttrykksløse Raphael en lang stund og følte at det var en splittelse i hans egen familie, som Navarro-familien virket å være klar over. – Nei, du diskuterte det, sa hun og snudde seg mot Cesar. – Jeg har allerede fortalt hva mine planer er.

– De planene er uakseptable, avfeide mannen som snart ville bli svogeren hennes – eller kanskje broren hennes! – med sin vanlige arroganse.

– Ikke for meg.

– Beth, prøv å forstå hvordan Cesar og dine … hans foreldre føler det, sa Grace mykt. – De har allerede mistet Gabriela én gang, la hun til.

Beth merket det som begynte å bli en velkjent synkende følelse i magen.

Siden Beth ikke hadde barn selv, og aldri hadde vært i nærheten av å være i et seriøst forhold – var det vanskelig å helt forstå tragedien det var å miste et to år gammelt barn fulgt av tjueen års uvisshet.

Det ble et enda større mareritt med tanke på at Navarro-familien så åpenbart trodde at hun var det barnet og hadde kommet tilbake til dem!

Og uansett hva Cesar og Raphael måtte tro, likte hun virkelig Esther og Carlos, og hun ville ikke såre dem mer enn de allerede hadde blitt over tapet av den unge datteren …

Hun sukket. – Greit, jeg flyr tilbake i privatflyet. Hun skar en grimase. – Jeg går også med på at Raphael følger meg … Ikke si et ord, advarte hun hardt da han hevet spottende øyenbryn. – Men jeg tar ikke permisjon fra jobben min – og hvis du våger å kjøpe selskapet, Cesar, sier jeg opp og finner en annen jobb, advarte hun bestemt da han åpnet munnen.

– Og da kjøper jeg bare det selskapet du søker jobb i, sa han mildt.

– Du er virkelig en kontrollfrik.

– Og du er sta som et esel!

– Og det sier du!

– Nå forstår jeg hvorfor du trodde at Cesar og Beth kunne være i slekt, sa Raphael. – Selv uten blodprøveresultatene, er det lett å se at dere to er bror og søster, forklarte han da to par sjokoladebrune øynene fokuserte på ham, det ene rolig spørrende, det andre anklagende.

Grace lo mykt. – Det er lett å se, ikke sant?

– Å, ja! bekreftet Raphael og smilte uforstyrrelig. – Situasjonen er sikkert morsommere sett utenfra.

– Sikkert, sa Beth tørt. – Så, hvor var vi? Å, ja. Hun snudde seg mot Cesar igjen. – Jeg har gått med på, som din framtidige svigerinne, å fly med privatflyet og at Raphael får meg trygt til England, så nå må du overholde din del av avtalen og la meg fortsette karrieren jeg har jobbet så hardt for.

Raphael så anerkjennende på Beth. Hun tilnærmet seg situasjonen fra en forretningsvinkel Cesar ville kjenne igjen. Det eneste problemet med disse forhandlingene var at Cesar aldri inngikk kompromisser angående velferden til de som betydde noe for ham. Og samme hvor sta og uavhengig Beth var, trodde Cesar at hun var søsteren han hadde forgudet da hun var baby, og som han og foreldrene hadde sørget over de siste tjueen årene.

Ingen av dem kunne ha forutsett at Gabriela en dag ville komme tilbake til dem som en voksen og uavhengig ung kvinne som nektet å akseptere opphavet sitt!

Cesar lente seg fram og tok imot kaffekoppen fra moren. – Jeg tror ikke du har forstått meg helt. Raphael følger deg ikke bare tilbake til England, men blir der så lenge du blir der.

– Hva? gispet Beth vantro. – Ikke bare er det helt latterlig, men det er også upraktisk.

– Uansett er det mitt kompromiss, sa Cesar sta og bestemt.

Beth snudde seg og så utålmodig på Raphael. – Og du er fornøyd med det?

Øynene hans ble smale. – Jeg drar dit Cesar ønsker.

– Å, flott! Hun ristet ergerlig på hodet. – Og hvor planlegger du å bo? For du skal definitivt ikke bo i mitt hjem!

Raphael så rolig på henne. – Forhåpentligvis har jeg ting på plass før vi drar i morgen.

Hun så vaktsomt på ham. – Hva slags ting?

Raphael så uttrykksløst på henne og holdt igjen latteren over Beths mistenksomhet. – Ting.

– Grace, gjør noe! Hun snudde seg bønnfallende mot søsteren.

Grace krympet seg. – Jeg vet at dette er vanskelig for deg, men under omstendighetene … Hun kikket på Esther og Carlos. – Jeg må si meg enig med Cesar og Raphael.

– Utrolig! Beth reiste seg brått. – For all del, Cesar, du og Raphael kan arrogant fortsette å planlegge – jeg går og pakker, mumlet hun rasende. – Jo fortere jeg kommer meg bort, jo bedre! Hun stormet ut av spisestuen.

– Hun mener det ikke, Esther, forsikret Grace sin kommende svigermor da hun bleknet. – Beth er opprørt og litt desorientert over alle forandringene som blir krevd av henne.

– Hun er bortskjemt og egensindig. En muskel bevegde seg i Cesars stramme kjeve da en dør ble slått igjen. Sikkert Beths soveromsdør.

– Hun er redd, rettet Raphael med blikket fremdeles vendt i den retningen Beth hadde forsvunnet. Han reiste seg langsomt. – Vil du la meg gå og snakke med henne?

– Kan du? sa Grace takknemlig. – Jeg ville gått selv, men for Beth vil det virke som om jeg har gått over til … Hun stoppet og skar en grimase.

– Fienden, sa Esther trist.

– Nei, ikke fienden, forsikret Grace henne øyeblikkelig. – Prøv å se dette fra Beths side. Ikke bare har hun mistet to sett foreldre allerede, men hun har levd de siste tjueen årene av sitt liv uten å vite om dere, og det kommer til å ta tid, og tålmodighet fra dere, før hun aksepterer hvem hun virkelig er. Hun så demonstrativt på Cesar.

Og selv om Raphael forsto og hadde medfølelse med Beth for de forvirrede følelsene, var det nå på tide at hun begynte å tenke på andre enn seg selv. – Hvis dere unnskylder meg, mumlet han bistert før han gikk bestemt ut av rommet.

*

Beth nektet å gråte mens hun kastet klærne i den åpne kofferten på sengen.

Hvordan og når hadde livet hennes blitt et slikt mareritt?

Da Grace møtte Cesar Navarros foreldre for litt over en uke siden, det var svaret. Og Beth nektet å …

– Hvis du var min søster, ville jeg ha lagt deg over knærne og gitt deg ris på den bortskjemte lille baken nå!

Hun blunket raskt bort tårene før hun snudde seg mot Raphael. – Da er det like godt at jeg ikke er søsteren din, ikke sant? glefset hun.

De laserblå øynene smalnet advarende. – Du såret Esther, og det er like utilgivelig for meg som det er for Cesar og Carlos. Stålet i stemmen hans var umiskjennelig.

Beth så vaktsomt på ham. – Jeg mente ikke å såre Esther …

– Men det gjorde du.

Hun så skyldbevisst ned. – Jeg skal be om unnskyldning før jeg drar.

Han sukket tungt. – Som jeg sa tidligere, hvorfor fortsetter du å kjempe imot det uunngåelige?

Øynene hennes glimtet mørkt. – Og som jeg svarte tidligere – fordi det ikke er uunngåelig for meg!

Raphael ristet utålmodig på hodet. – Du er dum hvis du tror det. Og enda dummere hvis du tror at Cesar noensinne vil la deg, hans søster Gabriela, være i en sårbar posisjon igjen, selv for et øyeblikk! Det at Navarro-familien i det hele tatt lar deg dra …

– Ingen «lar» meg gjøre noe som helst.

– Men det gjør de, rettet Raphael henne. – Tror du ikke Esther kunne stoppe deg hvis hun ville? At hun ikke kunne bryte sammen og gråte, bønnfalle deg om ikke å forlate dem, og gi deg skyldfølelse?

Beth krympet seg. – Ester er altfor verdig til å oppføre seg slik.

– Det er hun, sa han mykt. – Men du er datteren hun har sørget over i over tjue år. Det å la deg dra nå er som å få hjertet revet ut en gang til.

Beth lukket øynene. – Så hvorfor prøver hun ikke å stoppe meg?

Han trakk på skuldrene. – Jeg tror det er fordi hun vet at det er best å la deg gå og bare håpe at du en dag vil velge å komme tilbake.

– Og hvis jeg ikke gjør det?

– Det gjør du.

– Du høres veldig sikker ut.

– Ja, svarte han kort.

Beth sukket. – Du mener åpenbart at jeg burde akseptere alt dette …

– Jeg mener at du bør akseptere realitetene, rettet Raphael henne. – Og jo fortere du gjør det, jo lettere blir det for deg.

– Jeg ba ikke om noe av dette.

– Det gjorde ikke foreldrene eller broren din heller!

Kinnene hennes ble røde. – De er ikke …

– Men det er de, Beth, insistere han lavt.

Hun ristet på hodet. – Jeg kan bare ikke … jeg vil ikke akseptere det, ikke før Cesar kommer med mer avgjørende beviser.

– Blodprøvene er avgjørende beviser.

– Ikke for meg!

Raphael sukket. – Hva ville overbevise deg?

– Jeg aner ikke.

– Kanskje en gravstein med navnet Elizabeth Lawrence, to år, inngravert?

Beth løftet hodet langsomt og så på ham med blekt ansikt. – Sier du at en slik gravstein eksisterer?

Han trakk på de brede skuldrene. – Ville det overbevise deg i så fall?

Håndflatene hennes ble klamme bare ved tanken på den lille graven med sin avslørende gravstein. – Har du allerede beviset på at Elizabeth Lawrence døde?

– Nei, ikke ennå, innrømte Raphael motvillig.

– Men du vil få det?

Munnen hans ble stram. – Kanskje.

Beth stirret på ham et par øyeblikk, klarte ikke å se bort fra de gjennomtrengende blå øynene. – Du blir ikke med til England bare for å være min livvakt, gjør du vel? innså hun.

Han smilte litt. – Trodde du noen gang det?

Hadde hun trodd det? Hadde Beth virkelig trodd at Cesar ville gi opp å bevise at hun var hans søster? Og at han ikke ville utnytte Raphaels reise til England for å fortsette undersøkelsene?

– Og hvis du finner det beviset?

Raphael trakk på skuldrene. – Da vil du kanskje endelig bli overbevist.

Ville hun? Var det mulig at den virkelige Elizabeth Lawrence hadde dødd? Og hvor var hun i så fall begravd?

Det var bare noen dager siden Grace hadde foreslått at Beth kunne være Navarro-parets forsvunne datter, og blodprøvene hadde overbevist dem om at hun var det, men ikke Beth. Men hun visste også at Cesar hadde fortsatt sine egne undersøkelser for å finne ut sannheten om hvordan Gabriela kunne ha blitt tatt fra Argentina og ført til England for tjueen år siden, og gitt Elizabeth Lawrences identitet …

– Det er mange av oss som ville ha foretrukket å bli født inn i en familie som ikke er deres egen, hvis vi hadde et valg, sa Raphael da han så de forskjellige følelsene som gled over Beths uttrykksfulle ansikt.

– Selv du?

Kjeven hans ble stram. – Vi snakket ikke om meg.

– Gjorde vi ikke?

– Nei, svarte Raphael bestemt. Familien hans, og grunnen til at han ikke hadde hatt kontakt med faren på mange år, var ikke et tema han ønsket å diskutere. Det var den samme grunnen til at Raphael foretrakk rent fysiske forhold med kvinner, uten dypere følelser.

– Og hvis du finner en slik grav, kommer du til å fortelle meg det først eller rapportere rett til Cesar? Hun så utfordrende på ham.

Munnen hans ble smal. – Jeg er ansatt av Cesar …

– Vær så snill, Raphael! Hun så bedende på ham.

Raphael rynket pannen og innså at han ikke var så immun mot den bønnen som han skulle ønske. – Skal vi bare vente og se hva som skjer?

– Du høres ut som om du blidgjør et barn!

– Kanskje du bør slutte å oppføre deg som et. Raphael glefset ut frustrasjonen over situasjonen, og over at han aldri hadde sett på Beth som et barn.

Å, hun var nesten ti år yngre enn ham, og direkte på en måte han aldri hadde opplevd før – kanskje bortsett fra med adoptivsøsteren Grace – men det var ingen tvil om at Beth hadde kvinnelige kurver og en fristende munn, og at Raphaels reaksjon på de kurvene og de sensuelle leppene var maskulin!

Ansiktet hennes fortrakk seg og hun snudde seg. – Jeg vil gjerne pakke ferdig nå, hvis du ikke har noe imot å gå.

– Og hvis jeg har noe imot det?

Beth stivnet, visste at han sto rett bak henne. Så nær at hun kunne føle kroppsvarmen hans og lukte etterbarberingsvannet hans, og den rene maskuline duften som var Raphaels. En snikende og berusende kombinasjon som Beth reagerte på uten å ville det …

– Beth?

Hun snudde seg utstudert rolig, men den roen vaklet litt da hun oppdaget at Raphael bare sto noen centimeter fra henne.

Beth løftet haken bestemt. – Jeg har gått med på å reise tilbake til England i Cesars fly og at du følger meg. Er ikke det nok?

– Foreløpig kanskje …

Øynene hennes gnistret. – Hva mer ønsker dere fra meg?

Hva ønsket Raphael fra Beth Blake, en kvinne han ikke kunne benekte at han var fysisk tiltrukket av?

Det var så altfor enkelt å forestille seg å elske med denne kvinnen, kysse de deilige og sta leppene, nyte de slanke kurvene, kjærtegne og smake på de runde brystene, hisse henne opp til hun var våt og åpen og han kunne støte skaftet inn mellom de deilige lårene, først langsomt og så fortere, pumpe inn i henne til begge fant sin utløsning.

Å, ja, det var altfor lett for Raphael å forestille seg å elske langsomt med Beth Blake.

Men Gabriela Navarro, søsteren til hans beste venn og datteren til paret som hadde tatt ham til seg som en av sine egne?

Nei, Raphael kunne bare være mannen som sto taust vakt over den kvinnen, som for familiens skyld sørget for at hun ikke kom til skade noensinne igjen.

Munnen hans ble stram. – Jeg kan ikke huske å ha sagt at jeg ønsker eller trenger noe fra deg.

Hun blunket over den harde tonen hans. – Ikke hold igjen, Raphael. Bare si det som det er!

Han hevet øyenbrynene. – Jeg trodde det var det jeg gjorde.

Hun himlet med øynene. – Jeg var sarkastisk.

– Jeg er klar over det. Jeg har også lagt merke til at du tyr til sarkasme for å forsvare deg.

Øynene hennes ble store av irritasjon. – Hvorfor i all verden skulle jeg forsvare meg?

Raphael trakk på skuldrene. – Det må du fortelle meg.

Beth så målløst på ham en lang stund. – Nei, jeg tror ikke jeg har noe mer å si deg akkurat nå, sa hun til slutt langsomt. – Og du har vel disse andre «tingene» å organisere før vi drar i morgen? la hun avvisende til.

– Det har jeg, ja.

– Vel, ikke la meg hindre deg, sa hun stramt da Raphael ikke viste tegn til å forlate soverommet hennes.

Raphael fortsatte å holde det utfordrende brune blikket med sitt eget mens han kjempet den indre kampen for ikke å ta Beth i armene og kysse den rappe munnen hennes til hun ble sanseløs og lysten i armene hans.

Men det var stor fare for at han ville nyte det å kysse Beth litt for mye. Så mye at han ikke bare ville kysse henne …

Han nikket kort. – Jeg er sikker på at Cesar vil informere deg om når vi drar i morgen.

– Å, det er jeg også sikker på, svarte hun tørt.

Han rynket pannen irritert. – Han er bare bekymret og vil beskytte deg.

– Og hva er din bekymring, Raphael? Hun så spottende på ham.

– Cesar ansetter meg ikke for å ha bekymringer, bare løsninger på sikkerhetsproblemer.

– Da er det nok på tide at du går og finner noen! Med den avsluttende, spydige kommentaren snudde Beth seg og visste at hun kastet bort tiden med å erte opp denne mannen. Raphael Cordoba var virkelig den roboten hun hadde beskyldt ham for å være.

Men hun pustet lettet ut da hun hørte ham gå gjennom soverommet og lukke døren rolig bak seg.

Med skjelvende knær sank hun ned på sengen, og motet hennes fra noen minutter siden forsvant totalt da hun igjen erkjente at med mindre andre beviser ble funnet, og viste en gang for alle at hun ikke var Gabriela Navarro, kom livet hennes aldri til å bli det samme igjen.