CAREY BALDWIN

BEKJENNELSEN

Oversatt av Ann-Magritt Sævold

Til Shannon

Mitt livs første lille lys

PROLOG

Saint Catherine’s gutteskole

Like utenfor Santa Fe i New Mexico

For ti år siden – fredag 15. august, kl. 23.00

Jeg er ikke redd for å havne i helvete. Ikke i det hele tatt.

Vi er langt ute i skogen, flere kilometer fra sovesalen, og jeg skjelver i lårene av tretthet fordi jeg har gått hele denne lange veien med søster Bernadette på ryggen. Nå har jeg endelig fått lagt henne ned på den gjennomvåte bakken, under en diger gullfuru. En skinnende glorie av måneskinn omgir ansiktet hennes. Den svarte kappen hennes dekker den lille kroppen og går i ett med mørket. Ansiktet hennes er det eneste jeg kan se, og det ligger liksom der og svever over alt det svarte og får meg til å tenke på et spøkelseshode i et hjemsøkt hus, men hun er ikke død.

Ikke ennå.

Det svir fremdeles i kinnet etter neglene hennes. Jeg drar ermet over det sviende området og snuser ut i luften, som lukter råtten mose, kvalmende søt furusevje og ferskt piss. Jeg pisset da jeg slo henne i hodet med krokettkøllen. Ganske ironisk, egentlig, for det var nettopp pisseproblemet mitt som gjorde at jeg valgte nettopp søster Bernadette. Hun burde hatt vett nok til å holde kjeft om det.

Jeg hører en gurglende lyd.

Bra.

Hun holder på å komme til seg selv igjen.

Det er dette jeg har ventet på.

Jeg setter meg på huk på de slitne bena mine og legger hendene under armhulene hennes. De små sandeltreperlene på rosenkransen hennes, som jeg har trædd inn på håndleddet, skjærer seg inn i huden mens jeg sleper henne inn mot den tykke trestammen og får henne opp i sittende stilling. Hodet hennes glir frem og ned mot brystet, men jeg griper tak i håret hennes og tvinger det opp igjen, og de sløve, ufokuserte øynene hennes møter mine. Leppene hennes beveger seg. Lyder kommer ut sammen med boblene som siver ut av munnen hennes. Jeg presser det sviende kinnet mitt mot hennes kalde, klebrige kinn.

Hun hvisker mot øret mitt, som en elskerinne. «Gud er nådig.»

Nonnene har en temmelig forskrudd oppfatning av hva nåde er.

«Du må gjøre bot.» Hun gisper nå. «Himmelen …»

«Det er for sent å tenke på frelse for meg.»

Den Gud som jeg kjenner, er rettferdig og streng og kommer aldri til å slippe et usselt kryp som meg inn gjennom Perleporten bare jeg sier frem noen Ave Maria-er. «Gud er rettferdig. Det er derfor jeg vet at jeg aldri vil komme til himmelen.»

For å bevise hva jeg mener, tar jeg frem lommekniven min og presser knivbladet mot strupen hennes. I kveld er jeg mer enn bare en skygge. En skygge kan ikke kjenne vekten av en kniv i hånden sin. En skygge kan ikke skjelve av forventning. En skygge er det ingen som er redd, men jeg er ikke en skygge. Ikke i dette spesielle øyeblikket.

Leppene hennes beveger seg på nytt, men denne gangen kommer det ingen lyd. Jeg ser i øynene hennes hva hun prøver å si. Ikke gjør det. Du kommer til å havne i helvete.

Jeg vrir litt på kniven, slik at spissen skjærer seg ned i halsgropen hennes. «Jeg er ikke redd for å havne i helvete.»

Det er tanken på skjærsilden som får det til å verke i tennene mine, som gir meg krampe i magen og diaré. Jeg mener, hva om sjelen min ikke er svart nok til å sikre meg billett rett til helvete? Hva om Gud slår klubben sin i bordet og sier: Du er en synder, gutt, men jeg blir nødt til å ta familiesituasjonen din i betraktning. Den er en formildende omstendighet.

En enslig bloddråpe drypper fra knivbladet mitt, som en tåre.

«Hva om Gud sender meg i skjærsilden, da?» Ordene kjennes som spy i munnen min. «Jeg vil heller henge og dingle over et brennende krater i all evighet enn å måtte tilbringe en eneste dag av livet i det hinsidige på et sted som dette.»

En edderkopp kravler over ansiktet hennes.

Tankene mine kravler rundt i hjernen omtrent som edderkoppen.

St Catherine’s gutteskole er etter min mening denne verdens versjon av skjærsilden. Et sted der du ikke eksisterer. Et sted der ingen forbanner deg, men der ingen elsker deg heller. Ok, hjemme har du en far som slår deg og kaller deg en jævel, men du er jo en jævel, så det er greit. Jeg hører rasling i buskaset bak meg og kaster et blikk over skulderen.

Gjør det! Du vil jo til helvete, ikke sant?

Jeg snur meg mot søster Bernadette igjen og knipser edderkoppen vekk fra ansiktet hennes.

Den forsvinner, men jeg er her fremdeles.

På St Catherine’s er det ingen som legger merke til deg og ingen som slår deg heller. Dagene er helt like hverandre. Du venter og venter på at det skal bli din tur til å få dra, men du er jo idiot som håper på det, for din tur vil aldri komme, for du, min venn, befinner deg i skjærsilden, og du vil aldri slippe ut derfra før du angrer og gjør bot.

Søster Bernadette lager en gurglende lyd igjen.

Jeg spytter henne rett i ansiktet.

Jeg kommer ikke til å angre, og jeg orker ikke tanken på å tilbringe en evighet i skjærsilden, så jeg har lagt en plan. En plan som skal føre meg i rakettfart rett forbi skjærsilden og direkte til helvete.

Søster Bernadette er første kapittel i planen min. Jeg har boken som skal lede meg resten av veien. Jeg gjør korsets tegn, for hennes skyld, ikke for min egen.

Hun rører seg ikke, men øynene er åpne, og jeg hører at hun puster. Jeg vil at hun skal vite at hun kommer til å dø. «Du skal hjelpe meg med å komme inn i helvete. Og til gjengjeld skal jeg hjelpe deg med å komme inn i himmelen.»

Jeg rister på armen min og løsner rosenkransen. Tråden glir nedover håndleddet mitt, og perlene faller ned i håndflaten, en for en, og kjennes som små støt idet de treffer huden. Blodet raser gjennom meg som en elektrisk høyvoltstrøm. Jeg er ikke en skygge.

Det knaker i en kvist, og hendene mine skjelver i visshet om at jeg må skynde meg.

Hva venter du på, min venn?

Er søster Bernadette redd?

Ja, det er hun nødt til å være. Jeg er sulten på å få se frykten hennes, så jeg klemmer lårene hardt sammen og bøyer meg frem og ser henne dypt inn i øynene.

«Lammets blod vil vaske vekk syndene dine». Hun gisper, og øynene ruller bak i hodet. «Angre.»

Hjertet mitt lukkes med et smell.

Jeg begynner å be.

1

Santa Fe i New Mexico

Nåtid – lørdag 20. juli, kl. 13.00

Jøss, hun er virkelig heit.

Luke Jericho stoppet brått, og den sofistikerte samtalen rundt ham forvandlet seg til uklar, fjern mumling. Gjestene i kunstgalleriet hadde gjort luften varm, og lukten av forskjellige parfymer blandet seg med svettelukt. Han betraktet de veldefinerte musklene i kvinnens skuldre et øyeblikk, og flyttet så blikket til den pirrende V-formete åpningen i kjoleryggen hennes. Utringingen var så dyp at kjolestoffet antagelig stoppet like over der hvor trusekanten begynte. Han løftet fingrene til den kalde knuten i silkeslipset sitt og løsnet den litt, og så lot han blikket gli nedover ryggraden hennes og videre nedover den perfekt rundete enden. Kjolen hennes var av middelhavsblå silke som skimret og glødet i lyset fra lampene, og det var den som først hadde fanget blikket hans. Den, og så de forførende kurvene under den. Men det som virkelig hadde fått pulsen til å øke farten, var holdningen hennes, posituren.

Hun sto med hodet litt på skakke og studerte et av Lukes favorittmalerier, broren Dantes mixed-media-bilde. Den ene foten, iført sko med stiletthæl, var plassert litt tilbake. Bildet var et arbeid som Luke selv hadde valgt ut og tatt med i utstillingen av lokale kunstnere, i håp om at det ville hjelpe på brorens dårlige selvtillit og gi ham litt mer tro på seg selv.

Kvinnen fikk ikke øynene fra maleriet, og han fikk ikke øynene fra henne. Hun løftet den høyre armen litt, som om hun var uimotståelig fristet til å røre ved multiteksturbildet. Hun sto med ryggen til ham, men han kunne uten problemer forestille seg ansiktet hennes, henført og beundrende og imponert. Leppene var antagelig lett atskilt. Han lot blikket gli fascinert over den velskapte enden hennes igjen. Kjolestoffet smøg seg tett inntil kurvene hennes, og han var nesten sikker på at hun hadde en stringtruse under. Hun glattet over silken med den ene hånden, og han gned seg i nakken med håndflaten. Ha. Hun kom vel til å snu seg hvert øyeblikk nå, og avsløre verdens mest ordinære ansikt.

Og så snudde hun seg, og ansiktet hennes var alt annet enn ordinært, men hun virket verken henført eller imponert. Hun lot blikket gli rundt i rommet, et lett spørrende og litt melankolsk blikk. Det stoppet ved ham. Hun hevet brynene, presset leppene sammen til en smal, hard strek og satte kurs rett mot ham.

Sexy rumpe. Fristende munn. Og godt over middels selvsikkerhet.

«Jeg merket at du stirret på meg», sa hun.

«Du har visst stor tro på deg selv, du, hva?»

En lett rødme bredte seg over brystet hennes, og blikket hans ble dratt mot de flotte brystene, velskapte og naturlige, og nesten helt skjult av den klassiske halsen på kjolen. Han tvang blikket opp igjen og lot det møte hennes på nytt. Grønne øyne. Hud som fineste porselen. Flammende rødt hår. Hun minnet ham om en havfrue. Men ikke av den myke sorten. Typen med tenner.

«Jeg liker ikke å bli beglodd.» Hun så skarpt på ham.

Han møtte blikket hennes uten å nøle. Kjolen hennes var kanskje relativt tam i et rom der flere nakne bryst var utstilt enn på en Picasso-utstilling, men det var et eller annet ved måten hun bar den. «Da burde du ikke tatt på deg den kjolen der, elskling.»

Hun hevet brynene utfordrende. «Hva blir det? Elskling eller skatt?»

«La oss nøye oss med skatt. Du er søt.» Akkurat i øyeblikket var hun ikke det, men han kunne veldig godt tenke seg å suge sukkeret ut av henne. Hun var minst like interessant og minst like vakker som det aller mest interessante og vakreste maleriet i galleriet, og hun reagerte annerledes på ham enn han var vant til hos kvinner. Han grep seg plutselig i å løfte hånden litt, akkurat slik hun hadde gjort da hun sto foran maleriet. Men som sin fascinerende kunde visste han bedre enn å berøre varene. Selv om fristelsen var stor.

Hun tok et lite skritt tilbake og krummet skuldrene svakt. «Er du klar over at en seriemorder går løs?»

Luke, din forbannete idiot.

Ikke rart hun ikke likte at han stirret på henne. Hver eneste kvinne han kjente, var nervøs og på vakt om dagen. Han var slett ikke sikker på at han ville klare å sjarmere seg ut av dette, men det var verdt et forsøk. «Her, på galleriet? Midt på lyse dagen?» Han lot blikket gli rundt i rommet. «Eller mener du at du ikke liker å bli blinket ut som neste offer?» Han klappet seg på lommene og gjorde et stort nummer ut av det, og så strøk han seg tankefullt over haken. «Jeg har visst forlagt rosenkransen min et eller annet sted. Du har vel ikke tilfeldigvis sett den?»

Hun rettet skuldrene igjen.

«Helt ærlig, ser jeg ut som en person folk ville finne på å kalle Helgenen?»

Det rykket svakt i munnvikene hennes. «Nei. Du gjør vel ikke det.» Smilet ble større. «Men jeg tror du har overskredet kredittgrensen din.»

Han vendte håndflatene opp. «Da vil jeg gjerne få heve den.»

Hun la det pene hodet bakover og lo, høyt og hjertelig. En latter altfor hjertelig for en glattpolert sosietetskvinne, men kanskje hun ikke var det i det hele tatt. Han likte for øvrig latteren hennes og hadde lyst til å høre den flere ganger. Hånden hans gled opp som av egen vilje, og la seg over hjertet hans. «Hør her, jeg er virkelig lei meg hvis jeg skremte deg», sa han lavt. «Det var slett ikke meningen.»

Det harde uttrykket var helt borte fra ansiktet hennes nå.

«Liker du bildet?» spurte han, og innså at svaret hennes var viktigere for ham enn det egentlig burde være.

«Det virker ganske … dystert.» Underleppen hennes dirret svakt da hun sa det siste ordet, og han skjønte at hun fant Dantes maleri foruroligende.

Han stivnet og dro litt i den allerede løse slipsknuten. Han var som alltid straks på defensiven når det dreide seg om broren. «Kunstnere er gjerne slik. Jeg dømmer dem ikke.»

«Nei, selvfølgelig ikke. Jeg … jeg dømmer ikke kunstneren heller. Jeg sa bare min mening om bildet. Det er veldig uttrykksfullt, vakkert.»

Han slappet straks av igjen og dro hånden gjennom håret.

Hun gjorde det samme, og så stirret hun ned på skoene sine. «Kanskje jeg overreagerte», sa hun lavt. «Kanskje du ikke stirret på meg i det hele tatt.»

Han ga etter for fristelsen, la en finger under haken hennes og løftet ansiktet hennes til blikkene deres møttes igjen. «Jeg heter Luke Jericho, og du hadde rett. Jeg stirret. Jeg stirret på …» Han kom ikke lenger, for hun sperret plutselig opp øynene, snudde på hælen og forsvant i mengden, før han fikk sukk for seg.

Han trakk på skuldrene og sa ut i luften, der den søte, besnærende lukten av henne ennå hang: «Jeg stirret på fascinasjonen din. Den fascinerer meg.»

Lørdag 20. juli, kl. 13.30

Faith Clancy gikk gjennom det nesten nakne kontoret sitt og slengte favoritthåndvesken sin ned på skrivebordet. Hun hadde stormet ut fra galleriet og gått rett bort på kontoret for å samle seg, for det lå like i nærheten.

Hun syntes nesten hun kunne høre Mas stemme og se den advarende pekefingeren hennes. «Luke Jericho? Nå har du virkelig tråkket i salaten, Faith.»

Vel, det var bare et aldri så lite feiltrinn, så hva kunne det vel skade? Hun la håndflatene mot vinduskarmen, bet tennene sammen og presset på av alle krefter, til vinduet ga etter og gikk opp.

Hele to centimeter.

Supert.

Somrene i Santa Fe skulle liksom være tempererte, og hun hadde ikke investert i klimaanlegg på det nye kontoret sitt. Hun trakk pusten dypt, men den tunge, hete sommerluften var nådeløs. Hun løftet håret opp fra den svette nakken med den ene hånden, og med den andre slo hun på den store viften som sto ved siden av skrivebordet. Den digre dinosauren startet øyeblikkelig, uten et eneste lite hikk engang.

Vel, så gikk i hvert fall én ting som det skulle i dag.

Den avslappede lørdagsettermiddagen hun hadde sett frem til hele uken, hadde gått i vasken, takket være Luke Jericho. Ok, nå var hun litt urettferdig. Ingenting hadde egentlig gått på skinner denne dagen. Hun hadde våknet med tungt hjerte om morgenen … trist og nedfor, fordi hun savnet Danny og Katie.

Gå det av deg, hadde hun sagt til seg selv. Kle på deg. Gå ut og nyt omgivelsene. Oppfør deg som om du hører hjemme her i Santa Fe, så kommer du nok snart til å gjøre det også. Hun hadde vært fast bestemt på å glemme hjemlengselen, og hadde funnet frem en stilig kjole og et par høyhælte sko, kledd på seg og gått ut for å blande seg med sosieteten. Hun følte seg slett ikke hjemme blant fiffen, men kunne i hvert fall late som om hun gjorde det. Men allerede i det første galleriet hun hadde besøkt, hadde hun tråkket i salaten. Hun hadde nesten havnet i krangel med broren til en pasient, og så hadde hun gjort noe enda verre, hun hadde faktisk flørtet med ham.

Litt av en uflaks, når hun bare hadde én pasient.

Hun trommet med skospissen mot gulvet, lot blikket gli rundt i kontoret og stoppet ved det eneste hun hadde hengt opp på de nymalte veggene hittil, diplomene og bevillingene sine, arrangert som en imponerende utstilling, med psykiaterbevillingen i midten. Hun var faktisk utdannet lege, med eksamen fra Yale. Moren og faren ville vært stolte, selv om de antagelig ville smekket med tungen over psykiatribiten. Hun blunket vekk tårene som plutselig presset seg frem. Det var ikke bare Danny og Katie hun savnet i dag.

Hun sparket av seg de pokkers ubehagelige skoene og skjøv fra seg hjemlengselen igjen … og tankene gled tilbake til galleriet og møtet med mannen som var forbuden frukt.

Det hadde ingen hensikt å være forbannet på seg selv for at hun hadde gått inn på det spesielle galleriet, eller for at hun ikke bare hadde ignorert mannen som hadde glodd på henne som om hun var en lekkerbisken på et horehus, og han en utsultet sjømann.

Lyst på en makron, sir?

Hadde hun visst at beundreren hennes var Luke Jericho, ville hun bare gått uten å konfrontere ham, men hvordan kunne hun vite hvordan han så ut? Hun brukte jo ikke akkurat fritiden til å fordype seg i stoff om byens sosietet.

Hun hadde imidlertid kjent navnet hans umiddelbart, og ikke bare fordi hun hadde halvbroren hans, Dante, som pasient. Familien Jericho eide en diger ranch utenfor byen og hadde interesser i en lang rekke forretninger og selskaper. Men etter det hun hadde hørt, hadde de tjent mesteparten av formuen sin på olje. Og de var rike. De svømte nærmest i penger. I hvert fall de ektefødte av slekten.

Luke var en ettertraktet mann blant byens ugifte, unge kvinner, fra ekspeditrisen på den lokale Shop and Save-butikken til den nyansatte dosenten på Georgia O’Keeffe-museet:

Singel.

Pen.

Steinrik.

Luke Jericho, hvisket de.

Da hun hadde snudd seg i galleriet og grepet ham i å stirre på henne, var hun et øyeblikk blitt het over hele kroppen. Han hadde stått der høy og flott, iført en Armani-dress som ikke på noen måte hadde klart å skjule den muskuløse rancherkroppen hans. Lysene i galleriet hadde fått det gyllenblonde håret til å glitre som gull, og tent gnister i de blå øynene. Hun følte ennå blikket hans på seg, kjente det gli over henne fra øverst til nederst, som om han hadde ønsket å demonstrere åpent at han begjærte henne. Det var lett å forstå at mange kvinner var dåneferdige når de kom i nærheten av ham. Hun flyttet seg litt nærmere viften.

«Dr Clancy.»

Den lave mannsstemmen fylte henne med en ekkel, kvalmende følelse i magen, som om hun nettopp hadde svelget en Alka-Seltzer. Når man er helt alene i et rom, og noen plutselig snakker til en, kan det være ganske nifst.

En iskald frykt fikk brystet til å snøre seg, og knærne skalv. Men så gjenkjente hun stemmen, og lettelsen bølget gjennom henne, så intens at hun holdt på å synke sammen. Det hadde bare tatt brøkdelen av et sekund å gjenkjenne stemmen, men i en tid der en seriemorder som ble kalt Helgenen fra Santa Fe, herjet i området, var det brøkdelen av et sekund for lenge.

Det er bare Dante, tenkte hun.

Hun klistret på seg en nøytral mine og snudde seg mot ham. Hvordan hadde han kommet seg inn? Døren var låst, det var hun sikker på.

«Skremte jeg deg?»

Hun nikket mot hoveddøren i kontoret, som faktisk var låst, og sa: «Neste gang foretrekker jeg at du kommer inn hovedinngangen, Dante … og at du banker på før du kommer inn.»

«Jeg kom inn bakdøren.»

Ja, hun forsto jo det nå da hun hadde gjenvunnet fatningen. «Det er min private inngang. Den er ikke ment til bruk for pasientene.» Idiotisk av henne å la den stå ulåst, tenkte hun, men det var midt på lyse dagen, og hun hadde ikke regnet med noe bakholdsangrep.

Hun trengte litt mer tid til å samle seg, så hun gikk bort til bokhyllen og lot blikket gli over bokryggene. Omtrent midt i hyllen sto Freuds Forelesninger til innføring i psykoanalysen på skrå, lent mot Skinners Atferdsterapi. En pocketbokutgave av En systemisk tilnærming til familieterapi hadde ramlet ned og lå flatt i hyllen og klarte ikke helt å bygge bro over gapet mellom de to motstridende klassikerne.

Dante kom gående over gulvet og stoppet rett foran henne og invaderte komfortsonen hennes. «Du har rett. Det var ikke meningen å skremme deg.»

Hun kjente et gufs fra pusten hans, sterk og feil, en blanding av Listerine og whisky. Hun tok automatisk et skritt tilbake og så opp på ham. Dante var like høy som broren, men i motsetning til Luke hadde han ravnsvart hår, og øynene var så mørke at det var vanskelig å skjelne pupille og iris. Han hadde ganske mørk hud også, og et nokså røft utseende … nesen var blitt brukket en gang, og han hadde et veldig tydelig, rosarødt arr som løp fra kinnbenet og ned til overleppen … men likevel var det en tydelig familielikhet mellom de to Jericho-brødrene.

Dante tok et skritt frem.

Hun tok et nytt skritt tilbake, og baken støtte borti noe. Hun famlet bak seg og kjente den glatte overflaten på skrivebordet. Hun løftet hånden avvergende, som et stoppskilt. «Stopp. Vent.»

Han stoppet, og hun ålte seg bak skrivebordet og brukte det som en barriere mellom dem. Hun burde kanskje foreslå for ham at han tok et kurs i sosiale ferdigheter, for han skjønte helt åpenbart ikke hvor utilpass han gjorde henne. Hun slo på pc-en for å sjekke, men visste allerede med hundre prosents sikkerhet at han hadde ikke time hos henne i dag – ingen hadde time hos henne i dag. «Vent et øyeblikk, mens jeg sjekker avtalekalenderen min.»

«Ok.» Han hadde i hvert fall høflighet nok til å vente litt.

Han la den ene hånden på skrivebordet, og hun la merke til at han hadde en sammenbrettet avis med seg. Hun hadde allerede sett dagens førstesideoppslag, og det hadde gitt henne frysninger. «Bare et øyeblikk nå.» Hun løftet pekefingeren, til tegn på at han måtte vente litt til.

Han nikket, og etter noe som føltes som en evighet, var pc-en endelig klar til bruk. Hun klikket seg frem til avtalekalenderen og sa, rolig og nøkternt: «Du har nok tatt feil. Du har ikke time før mandag klokken fire.»

Han tok et skritt mot henne igjen. En liten muskel beveget seg i kjeven hans. Han hadde tydeligvis ingen interesse av når den neste timen hans var. Hun pekte fort mot skinnstolen på pasientsiden av bordet og viftet ham tilbake. «Sett deg der.» Hun måtte få ham til å sette seg, så ville hun kanskje klare å få kontroll over situasjonen. Hun burde selvfølgelig høre hva han hadde å si, for å forvisse seg om at det ikke var oppstått en krise av en eller annen sort.

Dante satte seg ikke. Han bøyde seg bare frem over skrivebordet, mot henne. Hun ble tørr i strupen, og pulsen økte farten advarende. Hvis det var snakk om en krise, ville han sannsynligvis prøvd å kontakte henne via telefonsvarstjenesten hennes, og dessuten hadde han hatt mer enn nok tid allerede til å gjøre henne oppmerksom på det. Han hadde etter all sannsynlighet visst at han ikke hadde time her i dag, så hva i helsike gjorde han her på kontoret hennes, på en lørdag?

Dante hadde ikke hatt noen som helst grunn til å vente å finne henne her. Jo mer hun tenkte på det, jo mindre skjønte hun av det uventede besøket hans. Hun rettet skuldrene bestemt. «Beklager, Dante», sa hun, «men du må gå. Kom tilbake på mandag, klokken fire.»

Arret over munnen hans fikk ansiktet til å forvandle seg til en truende, snerrende maske. «Jeg så at du snakket med broren min.»

Han hadde fulgt etter henne fra kunstgalleriet.

Dantes opprinnelige diagnose var schizotyp personlighetsforstyrrelse, men det var også en paranoid komponent i miksen, som ble forsterket av skyldfølelse og en trang til å kompensere for mindreverdighetsfølelse. Innimellom mistet han mer eller mindre grepet om virkeligheten, og da gled han inn i en tilstand av vrangforestillinger. Hun syntes å merke at han var på vei ned i en mørk avgrunn av angst og uro nå, og skjønte at hun ble nødt til å berolige ham og forsikre ham om at hun ikke hadde rottet seg sammen med halvbroren mot ham. «Jeg snakket ikke med din bror om deg. Jeg ante faktisk ikke at det var hans galleri jeg hadde rotet meg inn på før han … presenterte seg.»

«Jeg tror deg ikke.»

Hjertet galopperte vilt nå, men hun klarte likevel å svare rolig og kontrollert. «Det lover ikke særlig godt for ditt og mitt forhold som lege og pasient, gjør det vel? Din bror og jeg diskuterte et maleri.»

«Maleriet mitt eller meg, det blir ett fett.»

Hans maleri?

Den uventede opplysningen gjorde henne ikke mindre urolig. Maleriet hun hadde stått og betraktet på galleriet, hadde et mørke i seg som hun aldri hadde sett noe annet sted før. Et mørke som hadde fanget oppmerksomheten hennes og utfordret henne til å avsløre hemmelighetene det skjulte.

Dante krøkte seg litt sammen, omtrent som et rovdyr klar til angrep, en stilling så truende at den sannsynligvis ville fått en kattunge til å legge seg ned og spille død.

Men hun var ingen kattunge.

Hun slapp pusten langsomt. Hadde hun ikke visst bedre, ville hun trodd at han med vitende og vilje prøvde å skremme henne. «Jeg skal med glede ta imot deg her i kontortiden, og vi kan ordne med hyppigere timer for deg hvis det er nødvendig, men nå må du nok gå.»

Han rettet ryggen igjen. «Du er helt alene her i dag.»

Et grøss gikk gjennom henne. Han hadde rett. Det var ingen andre i bygningen. Hun delte sekretær med en estetiker lenger borte i gangen, men Stacy var ikke her i dag. Estetikeren jobbet vanligvis lørdag formiddag, men hun var antagelig ferdig for dagen og hadde gått hjem. Og Faith ville også hjem nå. Hun ønsket at hun ikke hadde slengt fra seg håndvesken. Mobilen hennes lå i den. «Vi skal jobbe med tillitsspørsmålet … på mandag.»

Han fulgte blikket hennes mot den fine makronvesken som lå på skrivebordet like ved fingertuppene hans. Han tok den opp, som om han ville rekke henne den, men så dro han den brått til seg i stedet og strøk den lett mot ansiktet sitt.

Rommet virket plutselig så altfor lite. «Det er ikke meningen å være uhøflig. Men vi har jobbet hardt disse siste ukene, og gjort gode fremskritt også, så jeg har svært liten lyst til å måtte henvise deg til en annen psykiater, men blir det nødvendig, kommer jeg til å gjøre det.» Hun tidde og trakk pusten.

«Du er barbent.» Han dro tungespissen sakte over underleppen.

Hun følte seg plutselig veldig sårbar, som om hun sto der splitter naken foran ham, og ikke bare barbent. Hun tok fort på seg skoene igjen og kastet et blikk rundt i rommet og forbannet seg selv for at hun hadde innredet det så sparsommelig, som om hun ikke hadde planer om å bli i Santa Fe mer enn en kort periode. Hun hadde ikke noe annet sted hun kunne kalle hjemme lenger, og likevel sto hun nå her uten så mye som en papirvekt til å forsvare seg med. Hun hadde egentlig veldig liten sjanse her mot en potensiell overfallsmann. Krav Maga-instruktøren hennes ville neppe blitt spesielt fornøyd med henne om han hadde sett hvor dårlig hun hadde forberedt seg. Men vinduet sto åpent, så hun kunne i hvert fall skrike om hjelp, om nødvendig. «Vi er ferdige her nå.»

«Jeg går ikke, dr Clancy.» Han åpnet vesken hennes, tok opp mobilen og stakk den ned i bukselommen sin, og så slapp han vesken ned på gulvet.

Hun var plutselig uvel i magen igjen og grep hardt om kanten på skrivebordet. Å skrike virket ikke spesielt lurt. Hun risikerte å få ham ut av balanse og få ham til å gjøre noe de begge kunne komme til å angre. Nei, da var det nok lurere å beholde roen og lytte, inntil videre, i hvert fall. Hvis hun klarte å finne ut hva som foregikk i hodet hans, kunne hun kanskje klare å ligge et skritt foran ham og få avdramatisert situasjonen før den kom helt ut av kontroll. «La meg få mobilen min tilbake, og så kan vi snakke.»

Han snerret. «Glem det. Og jeg går ikke herfra før jeg har gjort det jeg kom for å gjøre.» Han brettet ut avisen og viste henne hovedoppslaget:

HELGENEN I SANTA FE TAR SITT FJERDE OFFER.