Lovord

«En velskrevet historie om å bli leget,

slippe taket og gi rom for håp i hjertet.»

– USA TODAY

«Denne gripende historien om familiedynamikk, den sterke påvirkningen forandring kan ha, og hvordan godtakelse kan være legende, vil glede Mallerys mange trofaste fans.»

– Booklist

«Sterk, magisk og vakker.»

– Publishers Weekly

«Mallery … er en mester når det gjelder å skape mangesidige, troverdige karakterer og en følelselsspekket historie som er iblandet snert og humor, noe som er hennes kjennemerke.»

– Booklist

«Mallerys språk er frodig og utfordrende.»

– Publishers Weekly

SUSAN MALLERY

Tre søstre

OVERSATT AV Mona Berge

– EN BLACKBERRY ISLAND-ROMAN –

KAPITTEL 1

Å bli forlatt ved alteret er ikke noe for pyser. Bortsett fra ydmykelsen og smerten, er det faktisk en del logistikk å bekymre seg for. Hvis en mann er villig til å la deg stå alene foran tre hundre av dine nærmeste venner og slektninger, for ikke å snakke om begge mødrene deres, vil han sannsynligvis ikke bry seg noe særlig om bagateller som å returnere gaver og betale cateringfirmaet. Det var dette som var årsaken til at Andi Gordon tre måneder etter den ydmykende opplevelsen brukte alle sparepengene sine på et hus hun bare hadde sett to ganger, i en by hun bare hadde besøkt i syttito timer.

Da hun hadde skrevet under på de siste dokumentene og fått nøklene, kjørte hun opp bakken til det høyeste punktet på Blackberry Island og stirret på huset hun nettopp hadde kjøpt. Det var ett av husene som ble kalt De tre søstre. Tre vakre hus i Queen Anne-stil, arkitektoniske perler med innflytelse fra 1700-tallet, bygget rundt forrige århundreskifte. Ifølge eiendomsmegleren var huset til venstre perfekt restaurert. Iskremfargene stemte overens med stilen og moten det året det ble oppført. Selv hagen var mer tradisjonell engelsk enn den uformelle stilen som hersket ellers på øya og langs kysten av det nordvestlige Stillehavet. En pikesykkel sto støttet opp mot verandaen og så moderne og malplassert ut.

Huset til høyere var også restaurert, men der hadde de ikke vært like tro mot den gamle stilen. Skifergrå vinduskarmer rammet inn blyglassvinduene, og det var en skulptur av en fugl som var i ferd med å lette i hagen foran huset.

Huset i midten hadde fremdeles et ’Til salgs’-skilt på den overgrodde gressplenen. Selv om det var likt de andre i størrelse og stil, var det likevel mye som skilte det fra nabohusene. Taket manglet takstein flere steder, malingen flasset av, og flere av vinduene var ødelagt. Huset så forsømt og forfallent ut. Hadde det ikke vært for at det var et historisk hus, ville det ha blitt revet for lenge siden.

Andi hadde lest selgerens liste over alt som måtte gjøres med huset. Listen gikk over flere sider og inkluderte en oppgradering av et tjue år gammelt elektrisk anlegg og et ikke-fungerende røropplegg. Bygningsinspektøren Andi hadde engasjert, hadde gitt opp ganske raskt og gitt henne pengene tilbake fordi det var så mange feil og mangler. Da hadde eiendomsmegleren forsøkt å vise henne en flott leilighet med utsikt til marinaen.

Andi hadde nektet. Hun hadde visst at det gamle huset var det hun ville ha. Hun hadde forelsket seg i det med det samme hun så det. En gang i tiden hadde dette huset vært vakkert. Tiden og diverse omstendigheter hadde tæret på det og gjort det til hva det var i dag. Hun behøvde ikke å være psykolog for å forstå at hun så seg selv i huset. Hun var klar over fallgruvene, men hun trodde likevel at hvis hun fikk satt huset i stand, ville hun samtidig reparere seg selv. Hodet var travelt opptatt med å påpeke at dette var et gedigent feiltrinn, men hun var forelsket.

Etter det hun hadde opplevd, virket det mye tryggere å forelske seg i et hus enn en mann. Hvis huset sviktet henne, kunne hun alltids sette fyr på det.

Hun smilte for seg selv der hun satt i bilen foran ruinen med tre etasjer. «Nå er jeg her,» hvisket hun og ga et løfte både til seg selv og huset. «Jeg skal gjøre deg hel igjen.»

De tre siste månedene hadde vært et mareritt på alle måter. Å kjøpe et av De tre søstre hadde gitt henne noe annet å tenke på. Å søke boliglån var mye morsommere enn å forklare for tremenningen sin at Matt faktisk hadde sviktet henne ved alteret etter at de hadde vært sammen i over ti år. Han hadde sagt at beslutningen om å gifte seg hadde virket for overilt og at han trengte mer tid. To uker senere hadde han reist til Las Vegas og giftet seg med resepsjonisten sin. Hun orket ikke å tenke på alle samtalene hun hadde hatt med moren angående det.

Vissheten om at hun snart skulle flytte fra Seattle og bosette seg på Blackberry Island, hadde holdt henne gående. Hun hadde konsentrert seg om flukten, pakket flyttelasset og reist nordover.

Andi klemte fingrene hardt om husnøklene og kjente metallet grave seg inn i huden. Smerten rev henne tilbake til nåtiden, til dette øyeblikket hvor det kun fantes muligheter.

Hun gikk ut av bilen og så på det forfalne huset. Men i stedet for ødelagte vinduer og en vaklevoren, skjev veranda, så hun hvordan det kom til å bli. Nytt. Staselig. Et hjem folk kom til å beundre. Ikke et hus man snudde ryggen til. Når huset var restaurert, kunne Andi ringe moren og snakke om det. Det ville bli mye hyggeligere enn de samtalene de hadde nå. Moren ble ikke ferdig med å klage over at Andi hadde ødelagt livet sitt, at hun burde ha latt Matt få forandre henne og at hun hadde gitt slipp på en fantastisk mann.

Andi snudde seg for å beundre utsikten. På en godværsdag lå vannet og glitret i Puget-sundet. Riktignok var godværsdager sjelden kost her på øya, men det var greit for Andi. Hun likte regn og uvær. Det fikk henne til å sette mer pris på solskinnsdagene.

Utsikten herfra var virkelig praktfull. De ble opprinnelig oppført av sjøkapteiner og plassert slik at man kunne se skipene som seilte inn. Sjøfarten hadde vært viktig i dette området til langt ut på 1800-tallet.

Dette var riktig, tenkte hun fornøyd. Hun hørte hjemme her. Eller hun kom til å gjøre det med tiden. Hvis renoveringen begynte å føles for overveldende, kunne hun bare se på utsikten. Dette var noe helt annet enn høyblokkene i Seattle. Storbyen lå bare et par timers kjøretur unna, men det var som en annen planet sammenlignet med den lille byen som utgjorde Blackberry Island.

«Hallo! Er det du som har kjøpt huset?»

Andi snudde seg og så en kvinne komme gående mot henne. Hun var middels høy, med langt, mørkerødt hår som flagret nedover ryggen. Hun hadde på seg jeans og tresko og hvit strikkegenser. Ansiktet hennes var mer interessant enn pent, tenkte Andi da hun kom nærmere. Høye kinnben og store, grønne øyne. Den bleke huden var nok både et resultat av arv og mangelen på sol siden forrige september.

«Hei. Ja, det stemmer.»

Kvinnen smilte. «Endelig. Det stakkars huset. Det har stått der så tomt og ensomt. Å, jeg heter Boston. Boston King.» Hun pekte på huset med fugleskulpturen. «Jeg bor der.»

«Andi Gordon.»

De håndhilste. Bleke solstråler brøt gjennom skydekket og fremhevet noe som så ut som lilla striper i Bostons hår.

Andi fingret med sitt eget mørke hår og lurte på om hun burde gjøre noe like dramatisk. Hittil hadde hun aldri gjort mer enn å klippe tuppene.

«Er du i slekt med Zeke King?» spurte Andi. «Det er entreprenøren jeg har vært i kontakt med angående renoveringen. Vi har bare kommunisert via e-post.»

Boston lyste opp. «Det er mannen min. Han og broren har sitt eget firma her på øya. Han nevnte at han hadde vært i kontakt med den nye eieren.» Hun skakket på hodet. «Men han sa ingenting om deg, og jeg er veldig nysgjerrig på å få vite mer om deg. Har du tid til å ta en kopp kaffe? Jeg har nettopp traktet en kanne.»

Andi tenkte på alt vaskeutstyret hun hadde stuet inn i SUV-en. Flyttebilen skulle komme neste dag, så hun hadde mye å gjøre. Men det var bare tre hus her oppe på høyden, så derfor var det viktig å bli kjent med naboene.

«Jeg tar gjerne en kopp kaffe,» sa hun.

Boston førte an over plenen og inn i sin egen hage og opp trappen til inngangsdøren. Andi la merke til at gulvplankene på verandaen var malt mørkeblå med stjerner og planeter strødd rundt. Inngangsdøren var av mørkt tre med blyglassvindu.

Den eklektiske blandingen av det tradisjonelle og moderne ble videreført i hallen. En benk i shakerstil sto ved en knaggrekke. På veggen hang et speil innrammet av ekorn og fugler i sølv. Stuen lå til venstre og var møblert med behagelige sofaer og stoler, og over peisen hang et stort maleri av en naken alv.

Boston gikk bortover en smal gang med blodrøde vegger og inn i et lyst, åpent kjøkken. Skapene var koboltblå, hvitevarene i rustfritt stål og benkene i grå og blå marmor. Duften av kaffe blandet seg med kanel og epler.

«Slå deg ned,» sa Boston og pekte på krakkene som sto inntil frokostbaren. «Jeg har nettopp varmet opp et par scones. Sist høst lagde jeg eplemos med kanel. Har du lyst på det?»

Andi tenkte på proteinbaren og kaffekoppen som hadde utgjort frokosten hennes og hørte at magen rumlet. «Det høres deilig ut.»

Hun satte seg ned. Boston åpnet ovnsdøren og tok ut et bakebrett med to store scones på. Eplemosen sto på benken i et stort syltetøyglass. Boston la sconesene på to asjetter og skjøv den ene bort til henne. Så skjenket hun i kaffe.

«Jeg tar den svart,» sa Andi.

«Ah, en ekte kaffedrikker. Jeg må ha i forskjellige smakstilsetninger, som for eksempel hasselnøtt og vanilje.»

Hun tok ut flasken fra kjøleskapet.

Andi så seg rundt. Over oppvaskbenken var det et stort vindu, og enda et i kroken der spisebordet sto. Et stort spiskammers opptok nesten hele den ene veggen. Hun kunne se noe av de opprinnelige detaljene rundt bakdøren, men resten av kjøkkenet var pusset opp.

«Du har et nydelig kjøkken,» sa Andi. «Jeg er ikke sikker på om kjøkkenet mitt har sett en malerkost de siste seksti årene.»

Boston hentet to smørkniver og ga henne en, så skar hun opp sconesen og smurte på eplemos. Et sølvarmbånd med hengesmykker klirret mens hun holdt på. «Vi var innom og kikket under visningen. Kjøkkenet var et typisk femtitallskjøkken.»

«Jeg har ikke noe imot en retrostil,» vedgikk Andi. «Men ingenting fungerer. Jeg har sans for å skru på springen og få varmt vann. Og jeg vil ha et kjøleskap.»

Boston flirte. «Du er av den krevende typen, skjønner jeg.»

«Tydeligvis.»

«Jeg vet at Zeke har laget tegninger. Jeg har ikke sett alle sammen, men han og broren er dyktige.»

Andi så seg rundt. «Var det han som sto for renoveringen av dette huset?»

«Ja, for omtrent seks år siden.» Boston løftet kaffekoppen. «Hvor kommer du fra?»

Øya var såpass lita at Andi ikke ble overrasket over at Boston antok at hun ikke var fastboende. «Seattle.»

«En stor by, eller hva? Dette kommer til å bli litt av en forandring.»

«Jeg er klar for en forandring.»

«Har du familie?»

Andi skjønte at hun ikke tenkte på foreldre og søsken. «Nei.»

Boston så overrasket ut. «Det er et stort hus.»

«Jeg er lege. Barnelege. Jeg har tenkt å bruke første etasje som legekontor og bo i andre og tredje etasje.»

«Så smart, da slipper du å stresse til jobben.» Hun kikket ut gjennom vinduet mot Andis hus. «Det er nok av plass til å parkere, og det kommer ikke til å bli vanskelig å bygge om første etasje til et legekontor.»

«Den største jobben vil være å flytte kjøkkenet opp i andre etasje. Jeg må rive det ut uansett, så det vil ikke bli så mye dyrere.» Hun grep etter sconesen. «Hvor lenge har du bodd på øya?»

«Jeg vokste opp her,» sa Boston. «I dette huset, faktisk. Jeg har aldri bodd noen andre steder. Da Zeke og jeg ble sammen, advarte jeg ham om at jeg hadde en mengde kvadratmeter gammelt hus som bagasje.» Smilet falmet litt. «Han sa at han likte det ved meg.»

Andi tok en bit og nøt smaken av varmt bakverk og eplemos. «Jobber du nede i byen?»

Boston ristet på hodet. «Jeg er kunstner. Det går mest i tekstiler, men i det siste …» Stemmen døde hen, og et hint av vemod kom til syne i øynene hennes. «Noen ganger maler jeg portretter. Det er jeg som står for den sprø innredningen her.»

«Verandaen er flott.»

«Synes du? Deanna avskyr den.» Boston gren på nesen. «Hun sier det ikke rett ut, så klart, men jeg hører at hun sukker hver gang hun kommer opp på den.»

«Deanna?»

«Den andre naboen din.»

«Huset hennes er praktfullt.»

«Ja, ikke sant? Bare vent til du får se det innvendig. Hun kommer sikkert til å invitere deg. Rommene i første etasje er møblert med møbler fra samme epoke som huset ble oppført. Historiske foreninger elsker henne.» Boston så ut av vinduet igjen. «Hun har fem døtre. Å, potensielle kunder for deg.» Hun rynket pannen. «Eller heter det klienter?»

«Pasienter.»

Boston nikket. «Akkurat. Jentene er veldig søte.» Hun trakk på skuldrene. «Det er bare disse tre husene som utgjør nabolaget vårt. Jeg er så glad for at du er kommet. Huset har stått tomt i årevis. Et tomt hus er så trist.»

Selv om ingenting i Bostons tone var forandret, fornemmet Andi en endring i humøret til den andre kvinnen. Hun fikk også inntrykk av at naboen ville bli kvitt henne.

Hun spiste opp sconesen og smilte. «Tusen takk for den hyggelige velkomsten. Men nå må jeg sette i gang. Jeg har mye å gjøre.»

«Flytting. Jeg har hørt at det er tøft. Jeg kan ikke forestille meg å bo noen andre steder. Jeg håper du vil trives her.»

«Det kommer jeg helt sikkert til å gjøre.» Andi reiste seg. «Det var hyggelig å møte deg.»

«I like måte,» sa Boston og fulgte henne til døren. «Bare stikk innom hvis du trenger noe. Du kan dusje her også. Vi har et gjestebad. Vannet må sikkert stenges av for en periode.»

«Det er veldig snilt av deg, men jeg hadde tenkt å flytte til et hotell hvis vannet må stenges av.»

«Ja, det er kanskje mest praktisk.»

Andi vinket og gikk ned trappen. Da døren ble lukket bak henne, stoppet hun opp et øyeblikk og så på huset sitt fra naboens synsvinkel. Det var flere knuste vinduer på denne siden, en del av bordkledningen hadde løsnet og malingen hadde skallet av. Hagen var overgrodd.

«Fy, så stygt,» mumlet hun og gikk tilbake til bilen.

Men det var ingenting å bekymre seg for, sa hun til seg selv. Hun hadde sett renoveringsplanene og skulle møte Zeke lørdag morgen for å skrive under på oppdragskontrakten. Så kunne arbeidet starte.

I mellomtiden måtte hun gjøre alt klart til flyttelasset kom. Hun hadde planlagt å lagre mesteparten av møblene i et soverom i andre etasje. Mens renoveringen pågikk, skulle hun bo i loftsetasjen. Der var det to små soverom med skråtak. De var ikke særlig fine, men de gjorde nytten. Det største kunne brukes som stue og provisorisk kjøkken. Hun fikk klare seg med en brødrister og en mikrobølgeovn en stund.

Det lille badet i tredje etasje hadde en dusj som så ut som om den var beregnet på barn, og innredning fra førtitallet, men alt virket. Zeke hadde lovet å installere en varmtvannstank med det samme.

Hun hadde det hun trengte for å overleve de tre månedene renoveringen pågikk. Selv om hun hadde sagt til Zeke at hun ville ha alt ferdig i begynnelsen av juli, hadde hun ikke tenkt å åpne praksisen før første september, så hun hadde litt å gå på. Hun hadde sett nok av oppussingsprogram på tv til å vite at det alltid tok lengre tid enn beregnet, og at det oppsto uventede problemer og forsinkelser.

Andi hentet det hun trengte fra bilen. Hun måtte vaske rommet hun skulle bruke som møbellager først, og så badet hun skulle bruke. Etter at det var gjort, skulle hun belønne seg selv med en diger sandwich fra Arnie’s. Eiendomsmegleren hadde skrytt maten der opp i skyene.

Andi gikk langsomt opp trappen til inngangsdøren. To av de åtte trinnene var løse. Hun stakk nøkkelen i døren og måtte lirke litt for å få låst opp. Så gikk hun inn i hallen.

Her fantes det ingen artig blanding av sjarmerende møbler. Det så rett og slett ikke beboelig ut. Lukten av forfall og skitt blandet seg med stanken fra rottemøkk. Tapetet hang i laser, veggene hadde flekker etter vannskader, og sponplater var spikret fast over de fleste av vinduene i stuen.

Andi satte fra seg bøtten med rengjøringsmidler og en pose med filler og tørkeruller. Så strakte hun armene ut og snurret rundt av ren og skjær lykke. Hun fniste for seg selv der hun sto midt oppe i denne katastrofen som var hennes nye hjem.

«Du kommer til å bli så lykkelig,» hvisket hun. «Jeg skal få deg til å stråle.» Hun smilte bredt. «Vel, jeg og håndverkerne. Bare vent og se. Når det er ferdig, vil vi begge føle oss bedre.»

Når huset var ferdig, ville hun ha bosatt seg her på øya. Eksforloveden ville være et tilbakelagt kapittel, og hun skulle starte en blomstrende praksis. Hun kom ikke lenger til å være familiens fiasko eller kvinnen som hadde vært dum nok til å kaste bort ti år av livet sitt på en mann som hadde prøvd å forandre henne før han dumpet henne og giftet seg med en annen to uker senere. Hun slapp å bekymre seg for at hun ikke var bra nok.

«Vi kommer aldri til å bli like perfekte som naboene til venstre, eller like kunstneriske som naboene på den andre siden, men vi kommer til å få det kjempefint, skal du se.»

Ordene lød som et løfte. Og hun hadde alltid vært flink til å holde løftene sine.

KAPITTEL 2

Deanna Phillips betraktet bildet. Jenta var pen – kanskje rundt tjuefem, med mørkt hår. Det var umulig å se fargen på øynene hennes på grunn av måten hun sto på. Hun hadde armene rundt en mann og trykket leppene mot kinnet hans. Han så inn i kameraet, og jenta så på ham.

Bildet var tatt i et lykkelig øyeblikk. Mannen smilte, den unge kvinnen lente seg mot ham. Det ene kneet var bøyd og foten løftet opp. Alt ved bildet burde ha vært sjarmerende. Forhåpningsfullt også. Problemet var at mannen på bildet var Deannas ektemann.

Hun sto på soverommet og lyttet til bruset fra dusjen. Klokken var ikke seks engang, men Colin hadde vært oppe siden fem. Først løp han en runde, så spiste han frokost og så dusjet han. Han ville være ute av døren innen halv sju. Så dro han til kontoret og videre derfra. Colin reiste mye i jobben, og hun kom ikke til å se ham igjen før mot slutten av uken.

En strøm av tanker gikk gjennom hodet. Han hadde vært utro. Han hadde vært dum nok til å lagre et bilde på mobilen. Han hadde vært utro. Hadde det vært flere? Hvor mange? Han hadde vært utro. Magen veltet seg som et skip i storm. Hvis hun hadde spist noe, ville hun ha kastet opp. Nå sto hun og kaldsvettet og fikk gåsehud mens knærne skalv.

«Ta deg sammen,» hvisket hun. Hun hadde dårlig tid. Om en knapp halvtime måtte hun vekke jentene og gjøre dem klare. Dessuten skulle hun møte opp i tvillingens klasserom den morgenen. Etterpå måtte hun på jobben. Det var så mye som måtte gjøres, så mye å tenke på, så mange plikter, så mye ansvar. Ingenting av det endret seg selv om Colin hadde bedratt henne på verst tenkelige måte.

Tårene sved i øynene, men hun ville ikke gråte. Tårer var et svakhetstegn. Der hun sto med mobilen i hånden, overveide hun hva hun skulle gjøre. Konfrontere ham? Det var det mest logiske. Hun burde si noe. Men hun visste ikke hva hun skulle si. Hun var ikke klar. Var ikke …

Dusjen ble skrudd av. Deanna skalv og la forsiktig fra seg mobilen på kommoden, der han hadde lagt den sammen med lommeboken og bilnøklene. Hun hadde bare tatt den opp for å se på bildene fra den siste softball-kampen. Hun ville ha et par bilder hun kunne legge ut på familiens Facebook-side. Det hun hadde funnet i stedet, var løgn og bedrag.

Hun trengte tid, innså hun. Tid til å fordøye det, finne ut hva hun skulle gjøre. Hva som var det neste skrittet. Fantes det noe neste skritt?

Hun tok på seg morgenkåpen og skyndte seg ned til arbeidsrommet. Der slo hun på datamaskinen. Fingrene skalv da hun trykket på knappen. Hun satt i den store skinnstolen og klemte armene om seg selv. Føttene var iskalde, men hun ville ikke gå opp igjen for å hente tøflene sine. Det orket hun ikke. Hun kom til å bryte sammen, tenkte hun med klaprende tenner. Hvis hun ikke skjerpet seg, kom hun til å bryte fullstendig sammen.

Datamaskinen summet og pep, og snart kom bakgrunnsbildet opp; en perfekt familie – far, mor, døtre. Alle blonde, pene, lykkelige. De var på stranden, alle iført hvite gensere og bukser, en vase av armer og ben. Tvillingene bøyde seg ned, de eldre jentene sto bak dem. Colin holdt armene rundt henne. De lo. Glade og lykkelige.

Hva i helvete hadde skjedd?

«Er alt i orden med deg?»

Hun kikket opp og så mannen sin stå i døråpningen. Han var kledd i dress, den mørkeblå hun hadde valgt ut for ham. Mannen hadde en forferdelig smak når det gjaldt klær. Slipset var hun ikke begeistret for, men hva så? Spilte det egentlig noen rolle i dag?

Hun betraktet ham, lurte på hvordan den andre kvinnen så ham. Han var kjekk, vedgikk hun. Høy, med brede skuldre og blå øyne. Han passet på å holde seg i form. Hun hadde vært stolt av det, av å ha en ektemann som fremdeles tok seg godt ut i jeans og t-skjorte. I motsetning til mange andre menn på hans alder, hadde Colin klart å holde seg slank. Han fylte førti neste år. Var dette en midtlivskrise?

«Deanna?»

Det gikk opp for henne at han stirret på henne. «Ja da, alt er bra.» Hun visste ikke om hun ville klare å snakke, men klarte å presse frem ordene på et vis.

Han så litt undrende på henne, som om han ventet at hun skulle si noe mer. Hun fuktet leppene, usikker på hva hun skulle si. Tid, tenkte hun desperat. Hun trengte mer tid.

Hun skjulte hendene under skrivebordet så han ikke skulle se at hun skalv.

«Magen min er litt i ulage i dag. Jeg må ha spist noe jeg ikke tålte.»

«Er det ille?»

Hun hadde lyst til å skrike til ham at det var jævlig ille. Han hadde tatt alt de hadde sammen og ødelagt det. Ødelagt henne. Alt hun hadde jobbet for, alt hun ønsket var borte. Hun ville bli nødt til å gå fra ham. Bli en av disse desperate enslige mødrene. Herregud, hun hadde fem barn. Fem døtre. Det kom hun ikke til å klare alene.

«Det går bra,» sa hun, bare for å få ham til å gå. Hun måtte få tid til å tenke, puste, forstå. Hun måtte få tid til å stoppe blødningen.

«Jeg er tilbake på torsdag,» sa han. «Jeg skal til Portland.»

Han fortalte henne alltid slike ting. Detaljer. Hun hørte aldri etter. Hun og jentene hadde sine hverdagsrutiner. De var vant til at Colin var borte i ukedagene.

Nå ville han kanskje bli borte for alltid, innså hun. Hva skulle hun gjøre da? Hun jobbet deltid i en hobbybutikk. Hun underviste i quilting, blant annet. Lønnen hennes gikk til ferier og middager på restauranter. Hun kunne ikke forsørge et lite akvarium, langt mindre fem jenter, på den lønnen.

Panikken ilte gjennom henne, snodde seg rundt hjertet til hun trodde hun kom til å dø der og da. Hun tvang seg til holde blikket festet på ektemannen og forsøkte å huske hvordan hun pleide å oppføre seg under normale omstendigheter.

«Jeg håper det er varmt der,» sa hun.

«Hva?»

«I Oregon. Jeg håper været er fint.»

Han rynket pannen. «Er du sikker på at alt er i orden, Deanna?»

Hun visste at hun ikke ville klare å smile, så hun prøvde ikke engang. «Det er bare magen. Jeg tror det best jeg går på do. Kjør forsiktig.»

Hun reiste seg. Heldigvis rygget han da hun kom nærmere, og hun klarte å smette forbi ham uten å være borti ham. Hun skyndte seg opp trappen og løp inn på badet. Der inne knuget hun hendene rundt vasken og lukket øynene da hun så det bleke, sjokkerte ansiktet i speilet.

*

«Du vet at jeg ikke liker dette brødet, mamma. Hvorfor baker du det, da?»

Deanna så ikke opp. Hun bare la sandwichene hun hadde laget kvelden før i lunsjboksen. Noen babygulrøtter, et eple og noen småkaker. Linfrø, tenkte hun da hun la småkakene ned i matboksen. De inneholdt linfrø. Ikke jentenes favoritt, akkurat, men sunt.

«Mamma!» Madison stilte seg opp med hendene i siden. I en alder av tolv hadde hun allerede lært seg kunsten å sende drepende blikk som kunne skremme vettet av de fleste.

Deanna kjente igjen blikket og skjønte hvorfor hun fikk det. Hun hadde følt akkurat det samme overfor sin mor en gang i tiden. Den eneste forskjellen var at Deannas mor hadde vært et mareritt. Deanna kunne ikke begripe hva hun hadde gjort for å få den eldste datteren til å avsky henne så sterkt.

«Madison, jeg orker ikke dette i dag. Vær så snill. Bare ta matboksen din.»

Datteren fortsatte å skule på henne et øyeblikk, så trampet hun sint av gårde mens hun mumlet noe som lød mistenkelig som: «Din ekle kjerring.» Men Deanna var ikke sikker på om hun hadde hørt riktig, og denne morgenen var det et slag hun ikke orket å utkjempe.

Da klokken ble åtte, var alle de fem jentene ute av døren. Kjøkkenet så forferdelig ut som vanlig, med oppvaskkummen full, asjetter på frokostbaren og åpne esker med frokostblanding på benken. Lucy hadde glemt igjen matboksen sin ved kjøleskapet, så Deanna måtte dra innom skolen med den senere. Og Madisons jakke hang fremdeles over stolryggen.

Lucys glemsomhet var ikke noe nytt, men Deanna var ikke i tvil om at Madison hadde glemt igjen jakken med vilje. Hun hadde hatet den vanntette, røde jakken to dager etter at hun insisterte på at den var perfekt og at hun måtte ha den. Helt siden den handleturen i september, hadde hun og Madison ført en krig over det plagget. Datteren ville absolutt kjøpe en ny. Deanna nektet.

En eller annen gang i oktober hadde Colin sagt at de burde kjøpe en ny jakke til henne. Det var ikke verdt kampen. Lucy likte den røde, og den kom snart til å passe til henne. Hvis Madison brukte den et helt år, kom den til å bli såpass slitt at søsteren ikke kunne arve den.

Enda et tilfelle hvor Colin ikke hadde støttet henne, tenkte Deanna bittert. Enda et eksempel på hvordan han tok jentenes parti mot henne.

Deanna gikk bort til oppvaskbenken og skrudde på vannet. Hun ventet til det hadde riktig temperatur, pumpet ut såpe – tre ganger – og begynte å vaske hendene. Grundig, igjen og igjen. Den velkjente følelsen av varmt vann og glatt såpe ga henne trøst. Hun visste at hun ikke kunne tillate seg å holde på for lenge. Hun visste at hvis hun ikke var på vakt, ville det gå for langt. Så lenge før hun følte at hun var ferdig, skylte hun av såpen, trakk ut skuffen ved vasken og tok opp et håndkle og tørket hendene.

Hun gikk ut av kjøkkenet uten å se seg tilbake. Hun kunne rydde opp senere. Men i stedet for å gå opp i andre etasje og inn på soverommet, sank hun ned på det nederste trappetrinnet og støttet hodet i hendene. Sinne blandet seg med frykt og ydmykelse. Hun hadde gjort sitt beste for ikke å bli lik moren sin, men visse ting var visst uunngåelige. Det velkjente spørsmålet om hva naboene ville tro, satt fast i hodet og nektet å forsvinne.

Alle kom til å sladre. Alle kom til å spekulere i hvor lenge affæren hadde pågått. Alle kom til å anta at han hadde vært utro i årevis. Tross alt innebar Colins jobb mye reising, og han hadde nok av muligheter. Hun kom til å få medlidende blikk, og de andre konene ville trekke seg unna. De ville ikke ha en skilt kvinne blant seg. Ektemennene ville se på henne og lure på hva hun hadde gjort for å drive Colin til å være utro. Så ville de fritte ham ut om hvor og hvordan og forestille seg at det var de selv som opplevde det.

Deanna ville bare legge seg og dra dynen over hodet. Hvis hun bare ikke hadde gått for å se etter det bildet, tenkte hun. Da kunne hun ha levd i velsignet uvitenhet. Men gjort var gjort, og hun var nødt til å håndtere Colins svik.

Hun så ned på gifteringen. Den store diamanten i midten glitret, selv i det svake lyset. Hun var så omhyggelig med å få ringene renset hver tredje måned, få innfatningene undersøkt slik at hun var sikker på at ingenting løsnet. Hun hadde vært så omhyggelig med så mye. Hun hadde vært en idiot.

Deanna dro ringen av fingeren og kylte den gjennom hallen. Den traff veggen og trillet bortover parketten. Så skjulte hun ansiktet i hendene og lot tårene flomme.

*

Boston King arrangerte tulipanene på det lille, håndmalte bordet hun hadde hentet fra gjesterommet. Bordplaten var hvit, bena lysegrønne. For flere år siden hadde hun brukt en mal og malt små tulipaner rundt kanten, en perfekt gjenspeiling av blomstene hun nå flyttet rundt slik at det så tilfeldig ut.

Hun flyttet et langt, grønt blad, trakk i et kronblad, flyttet den gule tulipanen nærmere den rosa. Da hun var fornøyd med verket sitt, tok hun hele bordet og bar det bort til en kjegle av sollys som skinte inn gjennom vinduet. Så satte hun seg på krakken sin, tok skisseblokken og begynte å tegne.

Hun tegnet med raske, sikre streker. Tankene roet seg da hun konsentrerte seg om former, kontraster og linjer. Hun så ikke lenger en vase med blomster, men deler av et hele. Hun husket en av lærerne hun hadde hatt som hadde pleid å si: «Vi ser verden på et molekylært nivå. Byggesteinene, ikke det ferdige resultatet.»

Den første blomsten tok form på arket. Impulsivt grep hun etter et pastellkritt for å fange den rene gulfargen i kronbladet. Armbåndet klirret en velkjent melodi. Øynene gled igjen og åpnet seg igjen.

Grå. Hun hadde tatt det grå pastellkrittet, ikke det gule. En av de mørkegrå, nesten svart, men ikke helt. Krittet var velbrukt og kort, men skarpt. Hun holdt alltid pastellkrittene spisset. Så beveget hånden seg igjen, raskere enn tidligere. Bevegelsene gikk nesten av seg selv.

Det som hadde vært en blomst ble noe mye vakrere, mye mer dyrebart. Noen få streker til, og hun så ned på ansiktet til et spedbarn. Liam, tenkte hun, og strøk fingrene over tegningen slik at linjene ble mer utydelige i den sovende guttens ansikt.

Hun tegnet noen detaljer i bakgrunnen og betraktet resultatet. Ja, hun hadde fått det til. Det var gutten hennes.

Hun signerte med initialene sine nederst til høyre og rev arket ut av blokken. Hun la det oppå de andre løse arkene som allerede lå der. Så tok hun med seg tekoppen, gikk bort til vinduet og så ut i hagen.

Grantrærne markerte tomtegrensen. Foran dem svaiet bærbusker i brisen. Alle hadde overlevd vinterens voldsomme storm. De siste tulipanene danset i vinden. I løpet av den neste uken skulle hun plante sommerblomster. Hun likte friske grønnsaker, men hun delte ikke Deannas innbitte besettelse om å dyrke sin egen mat så langt det var mulig.

Hun ble plutselig var stillheten, kunne formelig høre sitt eget hjerte slå. Det var det hun opplevde nå for tiden. Stillhet. Men det var en tom stillhet, ikke en fredelig stillhet. Fredelig stillhet var bra. Tom stillhet var bare fravær av lyder.

Hun snudde og gikk til forsiden av huset. Den store flyttebilen foran Andis hus startet opp. Den hadde stått der siden tidlig på morgenen. Zeke hadde fortalt henne om Andis planer om å lagre mesteparten av møblene i et soverom i andre etasje og bo i loftsetasjen mens renoveringen pågikk. Boston misunte ikke flyttemennene jobben med å bære de tunge møblene opp den smale trappen.

Som om hun hadde manet ham frem ved hjelp av tankekraft, kom mannen hennes kjørende i sin gamle, røde pickup. Hun så på mens han parkerte, steg ut og gikk mot sideinngangen.

Han beveget seg lett og smidig, akkurat som den første gangen hun så ham. Hun hadde vært femten og nettopp begynt på high school på fastlandet. Det var den første uken, og hun hadde klamret seg til vennene fra øya som en morløs apekatt som var blitt forlatt i jungelen. Han gikk i tredje klasse, var kjekk og sexy, spilte fotball.

Hun hadde falt pladask med det samme hun så ham. Hun hadde visst at han var den hun ville ha. Han likte å erte henne med at det hadde tatt mer tid for ham, at det først var etter at han hadde snakket med henne i ti minutter at han hadde godtatt sin skjebne.

De hadde vært sammen siden den dagen. De giftet seg da hun var tjue og han tjueto. Kjærligheten deres var sterk, og de hadde vært så lykkelige sammen at de ville vente med å få barn. Hun måtte få fart på karrieren sin som kunstner, og han hadde vært opptatt med å starte sitt eget firma. Dessuten lå det en hel verden der ute som skulle utforskes. De hadde hatt et perfekt liv.

«Hei, vennen,» sa Zeke da han kom inn. «Naboen har flyttet inn.»

«Jeg så det.»

Han kom gående mot henne. De brune øynene var kjærlige, som alltid, men nå var det også noe vaktsomt i blikket hans. Det siste halvåret hadde de ikke hatt det så greit.

Det kom av anklagene, tenkte hun og klemte fingrene hardere rundt tekoppen. Logisk sett visste de at ingen av dem kunne klandres, men følelsesmessig … Hun visste ikke hvordan det var med hans hjerte, men hennes var blitt til et tomrom. I det siste hadde hun begynt å lure på om kjærlighet kunne eksistere i et svart hull.

«Den jobben kommer til å gi oss en god fortjeneste i år,» sa Zeke. «Vær hyggelig, hører du det?»

Hun smilte. «Jeg er alltid hyggelig.»

«Jeg mener bare at du kanskje bør vente med å snakke om kraften som stråler fra jorden til vi har fått betalt for jobben.»

Boston himlet med øynene. «Jeg feiret bare sommersolverv én gang, og det gjorde jeg bare for å være hyggelig mot en av vennene mine fra malerkurset jeg holdt.»

«Du kan være så snål du bare vil. Ikke legg skylden på andre.»

«Dust.»

«Fjols.» Han kysset henne på kinnet. «Jeg skal hente noe i bilen.»

Han gikk ut igjen. Boston så på klokken. Det var for tidlig å begynne med middagen. Siden været var så fint, kunne de bare grille noen burgere. Det ville bli den første grillmiddagen denne våren. Zeke hadde funnet frem monstergrillen sist helg og var ivrig etter å fyre den opp.

Hun kunne lage en salat, tenkte hun. Kanskje invitere Andi. Hun måtte være sliten. Dessuten hadde hun ikke noe kjøkken, ikke ett som fungerte i alle fall.

Zeke kom tilbake med favnen full av plantegninger og dokumenter. Han hadde lunsjboksen i den ene hånden og en mindre eske i den andre.

Hun smilte. «Er den til meg?»

«Jeg vet ikke. Jeg kjøpte den til den vakreste jenta i verden. Er det deg?»

Zeke forsøkte så godt han kunne, tenkte hun. Han var omtenksom og kom stadig med små gaver til henne.

Gavene var ikke dyre. En ny pensel, en enslig blomst, en antikk hårspenne. I alle årene de hadde vært gift, hadde han alltid anstrengt seg for å vise at han tenkte på henne, vise at hun var viktig for ham. Det var en del av limet som holdt ekteskapet deres sammen.

Hun grep etter esken, men han snudde seg og holdt den utenfor rekkevidde. «Ikke så raskt nå, unge dame.»

Han la fra seg papirene og holdt langsomt frem esken. Hun tok den og lot forventningen bygge seg opp.

«Diamanter?» spurte hun, men det var bare tull. Ingen av dem brydde seg om slikt.

«Fanken. Ønsket du deg diamanter? Det er synd, for det er en ny pickup.»

Til tross for ertingen, var det noe i stemmen hans som lød annerledes. Da hun så opp, så hun usikkerheten i øynene hans. Boston åpnet esken langsomt. Inni lå et par bitte små rosa sokker.

De var strikket av tynt, mykt garn med heklet kant og silkebånd. Nydelig og feminint. Brystet strammet seg mens hun stirret på dem. Hun fikk ikke puste, ble iskald i hele kroppen. Esken med sokkene glapp ut av hendene hennes.

«Hvordan kunne du? spurte hun hviskende. Smerten skar gjennom henne. Hun snudde seg vekk, fast bestemt på å holde smerten i sjakk.

Zeke grep henne i armen. «Boston, ikke steng meg ute. Ikke snu ryggen til meg. Vi er nødt til å snakke om det. Det har gått et halvt år. Vi kan få flere barn.»

Hun rev armen løs og skulte på ham. «Sønnen vår døde.»

«Tror du jeg ikke vet det?»

«Det virker ikke sånn. Du sier et halvt år som om det er en evighet. Det er det ikke. Det er ingenting. Jeg kommer aldri over det, hører du det? Aldri.»

Hun så at kjærligheten ble erstattet av noe mørkt og dystert i øynene hans. «Du kan ikke stenge meg ute i all evighet. Vi er nødt til å gå videre,» sa han.

«Du kan gå videre,» sa hun og følte seg nummen. En følelse hun var blitt godt kjent med nå. «Jeg blir her.»

Han så oppgitt og resignert ut. «Som alltid,» sa han. «Greit. Hvis du vil fortsette å leve på denne måten, så får du gjøre det. Jeg drar. Jeg vet ikke når jeg kommer tilbake.»

Han nølte før han snudde seg, som om han ventet på at hun skulle be ham om å bli. Hun presset leppene hardt sammen, ville bare være alene. Han ville dra og drikke seg full, og det var greit for henne. Hun forsvant inn i glemselen når hun tegnet og malte, og han druknet sorgen i alkohol. Det var slik de taklet sorgen.

Han ristet på hodet og skrittet ut. Like etterpå hørte hun at han startet bilen.

Da han hadde kjørt sin vei, gikk hun tilbake til atelieret. Men da hun kom inn, så hun ikke lyset som flommet inn gjennom de høye vinduene, hun så ikke de spesialbygde hyllene, staffeliene og de blanke lerretene. I stedet falt blikket på tegningene av Liam. Sønnen hennes.

Det var både små skisser og portretter i full størrelse. Tegninger og akvareller. Hun hadde brukt alle slags redskaper og malingstyper. Hun hadde laget hundrevis av bilder, kanskje tusenvis. Etter at han ble begravet, var han det eneste hun kunne tegne. Det eneste hun ville skape.

Nå hamret hjertet, og kroppen var kald. Hun tok opp en skisseblokk og en blyant, satte seg ned og begynte å tegne.