J.A. Kerley

DET UMENNESKELIGE

Oversatt av Kari Lyngstad

EN CARSON RYDER-KRIM

Til James Lewinski,

som viste meg Prufrock.

FORFATTERENS TAKK

Takk til den fine staben ved Aaron M. Priest Literary Agency, og en like strålende gruppe ved HarperCollins i Storbritannia, i særdeleshet Sarah Hodgson og Anne O’Brien. Som tidligere reklamemann vil jeg også gjøre ære på de altfor ofte ubesungne heltene i markedsavdelingen. Flott innsats, alle sammen.

1

Stanken av råtnende kjøtt fylte rommet som en svart tåke. Døden omga Amili Zelaya, og gulvet var et lappeteppe av klær med råtnende lik av sytten mennesker. Amili var i live, så vidt, og satt og stirret ut i mørket i en skipskonteiner på størrelse med en semitrailer. I tillegg til stanken av død var det en intens hete og stille som i graven, bortsett fra bølgene som brøt mot et skrog langt under dem.

«Du er heldig,» hadde den smilende mannen i Honduras sagt før han lukket døren. «Om ti dager er du i Los Estados Unitos, De forente stater, tenk på det.» Amili hadde tenkt på det og smilt til Lucia Belen under de siste solstrålene før konteineren ble lukket igjen med et smell. De hadde krøket seg sammen i mørket og tenkt at de hadde hatt en grenseløs flaks. De skulle til USA.

«Lucia,» sa Amili hest. «Ikke forlat meg nå.»

Lucias hånd lå livløs mot Amilis fingrer. Så, i brøkdelen av et sekund, rykket det i fingrene. «Kjemp for livet, Lucia,» hvisket Amili. Den uttørkede tungen var så hoven at den knapt beveget seg. Lucia var fra samme landsby som Amili. De hadde vokst opp sammen – født i løpet av samme uke for atten år siden – kledd i filler, men lykkelige. Bare når fragmenter av verden utenfor trengte inn, ble de klar over den desperate fattigdommen som tok kvelertak på alle i landsbyen.

«Kjemp for livet,» gjentok Amili og drev inn i bevisstløsheten. Senere, Amili visste ikke når, registrerte hun den dype tutingen fra skipshorn. Larmen og skramlingen fra maskiner. Noe var forandret.

«Skipet har stanset, Lucia,» sa Amili hest. Hullene fra nagler som hadde falt ut, slapp litt lys inn i konteineren, en av flere tusen på dekket til konteinerskipet på vei til Miami i Florida. Den illegale menneskelasten hadde gjentatte ganger blitt bedt om å holde seg stille underveis.

De ble fortalt at hvis de ga seg til kjenne, ville de bli kastet i gringofengsel og voldtatt og skamslått. Om de var menn, kvinner eller barn, hadde det ingen betydning. De måtte ikke gi lyd fra seg.

Til slutt ville de merke at skipet stanset og konteinerne ble losset og kjørt til et bortgjemt sted hvor de ville motta papirer, arbeidskontrakter og bosted. De skulle bare arbeide i et halvt år som hushjelp, gartner eller med lett fabrikkarbeid for å betale det de skyldte for overfarten. Etter det kunne de gjøre som de ville. En drøm som var vanskelig å fatte.

«Det må være Miami, Lucia,» sa Amili. «Ikke forlat meg.»

Men drikkevannet deres hadde rent vekk ved reisens begynnelse. En liten sprekk i den store plasttanken førte til at vannet skyllet over gulvet i konteineren og sivet ut. Ingen tenkte så mye på selve vanntapet, men de fryktet at vannet som rant ut, kunne tiltrekke seg oppmerksomhet slik at de ikke hadde andre utsikter enn fengsel. Skipet hadde tatt seg fram gjennom fryktelig uvær, så regnvannet hadde dryppet inn ovenfra som fra flere fjellbekker. Vann var det overalt.

Det var flere dager siden. Før skipet møtte den intense sommerheten. Det rustne vannet i bunnen ble raskt drukket opp. I dagevis lengtet de etter vann, og inne i konteineren var det som i en bakerovn. Teresa Maldone ba til stemmen fordampet. Pablo Entero drakk fra bøtten med urin. Maria Poblana hamret i veggene på konteineren til hun falt sammen på gulvet.

Hun var den første som døde.

Amili Zelaya hadde til å begynne med funnet seg et sted å sitte ved et lite hull i konteineren, i håp om å kikke ut og speide etter USA. En eldre og større kvinne som het Postan Rendoza hadde jaget Amili vekk, bannet og jaget henne inn i hjørnet borte ved dobøtta.

Men modulen var litt lavere i Amilis tilmålte kvadratmeter. Regnvann hadde dannet en pøl i hjørnet slik at undersiden av Amilis fillete, gule kjole ble fuktig.

Da heten kom, hadde Amilis hemmelige oase fremdeles vann mens de andre slikket metallgulvet for gjenværende regndråper. Når ingen andre så, løftet Amili kjolekanten til munnen og krystet liv over tungen med brunt, rustent vann tilgriset med skvetter fra dobøtta, men nok til å hindre at innvollene skrumpet inn.

Postan Rendozas bøllete oppførsel hadde reddet Amilis liv. Og livet til Lucia, som Amili hadde delt det skjulte vannet med.

Rendoza var den åttende som døde.

For tre dager siden hadde den skjulte skatten forsvunnet. Da var de fire igjen i live, og i går var det bare Amili og Lucia. Amili hadde skyldfølelse fordi hun hadde sett på at de andre døde av mangel på vann. Men hun hadde tatt beslutningen tidlig, da hun så at vann ville bety liv eller død. Hadde hun delt med de andre, ville ingen vært i live i den dampende konteineren. Det var bare så vidt nok til en, langt mindre til to.

Det var en tung avgjørelse, og det var fryktelig å gjennomleve skrikene, stønningen og bønnene, men beslutninger var Amilis jobb. Hver morgen før Amilis mor gikk til kaffeplantasjen, hadde hun samlet fire storøyde og barføtte barn i stuen i det lille murhuset deres, pekt på Amili og sagt «Amili er den eldste, og den som tar de gode beslutningene.»

Amili visste at en god beslutning handlet om morgendagen, ikke om dagen i dag. Når den utenlandske tannlegen kom, var det Amili som godsnakket med de vettskremte søsknene sine så de skulle få reparert tennene og lært hvordan man tok vare på dem, slik at munnene deres ikke ble tomme hull. Da den alkoholiserte politimannen med de øgleaktige øynene ga tretten år gamle Pablo penger for å gå ut i skogen, hadde Amili fulgt etter og sett at han viste Pablo manndommen sin. Selv om fyren hadde makt, tok Amili beslutningen om å kaste en stor stein på ham. Blodet silte fra ansiktet hans da han løp etter Amili og julte henne opp til hun ikke kunne stå på beina.

Men han var blitt avslørt i landsbyen og kunne aldri mer vende tilbake.

Amili hadde lært at gode beslutninger kom fra hodet, ikke fra hjertet. Hjertet var opptatt av øyeblikket. En beslutning måtte tas for morgendagen og dagen etter det, hele veien til horisonten. Det kunne virke nådeløst, men beslutninger tatt av et bløtt hjerte, slo ofte feil. Man måtte alltid se på hva en beslutning hadde å si for morgendagen.

Den vanskeligste beslutningen hadde hun tatt for en måned siden, da Miguel Tolandoro kom kjørende inn i landsbyen i en lastebil som skinte som sølv og som jaget opp støv og høns. Vommen hans var stor og tung, og når han holdt på den og ristet den, snakket han om hvor mye mat det var i USA. «Overalt hvor man snur seg,» sa han til forbløffede tilhørere, «er det mat.» Tolandoros smilende munn fortalte solskinnshistorier om hvordan ett tappert menneske kunne løfte en hel familie opp fra elendighet. Han hadde henvendt seg direkte til Amili mens han holdt hendene hennes og så henne inn i øynene.

«Du har lært engelsk, Amili Zelaya. Du snakker språket bra. Hvorfor?»

«Jeg er vel bare flink på skolen, señor Tolandoro.»

«Jeg har også hørt om hvor flink du er i matematikk og regnskapsføring. Kanskje du lengter etter en annen framtid, no?»

«Jeg har tenkt at … kanskje om noen få år. Når familien min kan …»

«Gjør det i dag, Amili. Sett i gang strømmen av gavmildhet overfor familien din. Eller trenger de ikke penger?»

Amili var redd for USA. Det var langt borte, og de hadde rare skikker der. Men med fornuften så hun morgendagen og visste at den eneste veien bort fra et karrig liv, var ved hjelp av penger. Amili svelget hardt og fortalte den smilende mannen at hun skulle ta turen.

«Jobber jeg i et halvt år for å betale for reisen?»

«Du vil likevel ha mye å sende hjem, kjære Amili.»

«Hva om jeg blir ulykkelig der?»

«Da er det bare å si fra, så kommer du tilbake til landsbyen din.»

«Hvor ofte skjer det?»

«Jeg har aldri sett noen vende tilbake.»

Amili skvatt da hun hørte noen fryktelige dunk. Etter et fjernt hvin fra maskinene og rasling med kjettinger begynte konteineren å heve seg. Den tunge metallboksen lot til å svaie i vinden før den ble satt hardt ned. Enda et voldsomt dunk og et kraftig rykk, og så var det stille. Amili forsto at konteineren var blitt flyttet over på en trailer.

«Hold ut, Lucia. Snart er vi trygge, og da kan vi …» Amili holdt inne da hun hørte havnearbeidere som snakket engelsk utenfor.

«Er det denne, Joleo?»

«Lås den fort. Vi har to minutter på oss før tollvesenet kommer bort til denne seksjonen.»

Amili kjente bevegelse og hørte lyden fra giret. Hun drev inn i bevisstløs tilstand igjen, og ble vekket av en liten skjelving i konteineren. Bevegelsen hadde stanset.

«Lucia?»

Amili klappet venninnens hånd og klemte den. Bevegelsen ble gjengjeldt, nesten umerkelig. «Hold ut, Lucia. Snart får vi agua. Og friheten vår.»

Amili hørte gringostemmer utenfor.

«Det er dette jeg ikke kan fordra, å åpne de drittstinkende konteinerne. De burde nektet apekattene mat noen dager før de ble stuet inn.»

«Gi deg, Ivy. Jobb istedenfor å klage.»

«Jeg kjenner lukten på lang avstand. Gjør deg klar til å gjete dem til Quonset-brakken.»

Lyset strømmet inn, så sterkt at Amili ikke kunne se noe. Hun knep øynene igjen.

«Jaha, apekatter, velkommen til de jævla forente … Fy fader for en lukt. Jeg tror jeg må spy. Kom her, Joleo. Det er noe hakkende galt her.»

«Jeg kjente den lukten i Irak. Det er lukten av død. Orzibel er på vei. Han vet hva som må gjøres.»

Amili prøvde å få hodet opp fra gulvet, men det veide et tonn. Hun satte alle krefter inn på å bevege hånden. Løfte den.

«Jeg så en som rørte seg. Der bak i kroken. Gå og hent den.»

«Det stinker noe helt jævlig der inne, Joleo. Og jeg klyver ikke over alle disse …»

«Trekk skjorten over nesen. Hent den, for svarte.»

Amili kjente hender som dro henne på beina og prøvde å snu seg mot Lucia. «Vent,» mumlet hun. «Mi amiga Lucia está vivo.»

«Hva sier hun?»

«Hvem bryr seg? Få henne ut før Orzibel kommer.»

«Orzibel er gal. Han flår oss levende.»

«Det er ikke vår feil. Vi henter dem bare i havna.»

Amili merket at hun ble slengt opp på en skulder. Hun grep etter kroppen under seg og prøvde å få mannen til å se at Lucia pustet fremdeles. Men anstrengelsen kostet for mye, krokene i konteineren begynte å snurre rundt i hodet hennes og hun ble omsluttet av totalt mørke. Rett før sansene forsvant, registrerte hun ni ord.

«Å faen, Joleo, jeg tråkket nettopp på et lik.»

2

Ett år senere

Det var som om alt ble snudd på hodet. Når jeg sto på verandaen utenfor mitt tidligere hjem på Alabamas Dauphin Island, steg solen opp fra venstre. Mitt nye tilholdssted i Upper Matecumbe Key i Florida var nordvendt, så solen steg opp fra motsatt hold. Det ville ta tid å venne seg til.

På Dauphin Island lyste morgensolen over sjøen som kruset seg grønn, og langt der ute i horisonten skimtet man gassriggene. Her så jeg ut på en liten halvmåneformet bukt med hvit sand. Den turkise vannflaten ble brutt av sandtuer og små, flate øyer overgrodd av frodig grønt. Som det meste av vannet som omga Florida Keys, var det grunt. Jeg kunne gå hundre meter ut før det rakk meg til magen.

Det kunne være en hyggelig måte å starte dagen på. Jeg satte kaffekoppen fra meg på rekkverket og gikk ned trappen og de få meterne på det trykkimpregnerte underlaget bort til strandkanten. Det var ingen andre hus i nærheten, og hadde det vært det, ville jeg ikke ha sett dem. Vegetasjonen rundt det leide hjemmet mitt besto av en subtropisk eksplosjon av frodige palmer med slyngplanter langs stammene og knudrete trær med tett løvverk, alt flettet sammen med høye bambusstenger. Det minnet om en Edens hage i miniatyr, full av trær med lime, sitron, mango og Barbados-kirsebær. Etter et regnskyll var den fuktige og angende luften som en beruselse.

I vannkanten kippet jeg av meg mokasinene og gikk ut i Gulfen, som var badekarvarm i august. Sanden føltes herlig mot fotsålene mine, den avpasset skrittene, velkjent og beroligende. Jeg syntes jeg kjente sigarduft og speidet langs strandkanten i grålysningen uten å få øye på annet enn to dansende hegrer som lette etter mat. Ingen av dem pattet på en sigar. Jeg stakk hendene i lommene på cargoshortsen og vasset i det knehøye vannet utover mot merket på den ene siden av bukten, mens jeg tenkte på samtalen som så raskt og overraskende hadde ført meg til Florida.

«Hallo, Carson. Dette er Roy McDermott. Sist vi snakket sammen, nevnte jeg forandringer ved Florida-politiet. Vi vil sette sammen et lag med spesialistrådgivere.»

«Fint for dere, Roy.»

«Grunnen til at jeg ringer, Carson … Vi vil ha deg med på laget.»

«Jeg har ikke noe spesialfelt, Roy. Jeg er bare en helt alminnelig politietterforsker.»

«Jaså? Hva med det PSIT-teamet du startet med tanke på psykopater, sosiopater og andre kasus, og alle de vanvittige sakene dere oppklarte?»

Igjen kjente jeg sigarlukt. Da jeg så til høyre, kom en svart mann gående innover mot land med en billig sigar mellom tennene. Han var rundt 1,70 høy og slank, ansiktet var avlangt med en sterk og rett nese under tunge øyenbryn. Munnen var bred og pyntet med strektynn bart, og antydet hvordan Tupac Shakur ville sett ut i midten av sekstiårene, selv om jeg tvilte på at Shakur ville ha valgt rosa guayaberaskjorte og limegrønn shorts. En stiv stråhatt med lyserødt bånd hvilte på mannens hode, og matte øyne studerte meg som om jeg var en ny vadefugleart.

«Er det du som nettopp har flyttet inn i huset der borte?» spurte han.

«Skyldig.»

«Har eiendomsmegleren fortalt at to mennesker ble drept der? At huset var eid av en narkolanger, en nicaraguaner med metalltenner?»

Loven tillot konfiskering av eiendom hvor det hadde foregått noe kriminelt, og huset hadde virkelig vært åsted for drap på to rivaler av langeren som hadde eid huset. Langeren havnet i fengsel, og huset ble nesten lagt ut for salg, men FCLE ble rådet til å vente til prisene steg. Det ville ikke skade at det gikk litt tid mellom drapene og visningene. Da jeg sa til Roy at jeg vurderte å se på hus i nærheten av Florida Keys, hadde han sagt: «Jeg har et bra sted hvor du kan holde til mens du leter videre. Bare ikke bli for godt vant.»

Jeg nikket til den uventede morgenkameraten. «Jeg hørte om drapene. Men ikke om tennene.»

«Rene hoggtennene. Jeg hørte at en av dem hadde fått satt inn en diamant, men jeg kom ikke nær nok til å se etter. Tenkt å kjøpe huset av myndighetene? Stygg historie, men huset er ikke verst. Litt lite sammenliknet med resten av husene her, men tomten er bra. Like vill som den var da Poncy Deleon dukket opp.»

Selve huset, som sto på over tre meter høye påler med tanke på stormflod, var ikke overveldende. En etasje og tre soverom. Men det hadde brede takvinduer og buet tak i stuen, så det var lyst og åpent. Ute var det boblebad og veranda på to sider. Sigarmannen hadde rett med hensyn til tomten. Seksten mål udyrket land, som om huset lå i en tropisk park. I tillegg grenset eiendommen til et villmarksreservat bestående av åtte hundre mål med sump hvor plantelivet hadde gått amok. Jeg antok at narkolangeren hadde valgt seg ut stedet fordi han der kunne drive med sine lyssky saker i fred og ro.

«Jeg leier nok bare,» sa jeg. «Det er for dyrt for meg.»

Han hevet øyenbrynet. «Hva driver du med, da?»

«Om to uker begynner jeg å jobbe for politiet i Florida. Jeg kom fra Mobile, hvor jeg var drapsetterforsker.»

Mannen tenkte seg om bak sigaren. «Da tjener vi visst begge penger på lik.»

«Hva behager?»

«Jeg eide noen begravelsesbyråer i Atlanta. Begynte med ett og endte opp med seks. Pensjonerte meg her i fjor da kona gikk bort.»

«Leit å høre.»

«Hvorfor det? Jeg trives her.»

«Jeg tenkte på kona di. Ble hun syk?»

«Frisk og sprek som en hest. Men hun var tjuefem år yngre enn meg, og døde fordi en av kjærestene hennes skjøt henne.»

Jeg visste ikke hva jeg skulle si til det, så jeg slo følge med ham på vei inn mot land og rakte fram hånden. «Da er vi visst naboer. I hvert fall for en stund. Jeg heter Carson Ryder.»

Håndflaten hans var myk som hos en begravelsesagent, men håndtrykket fast. «Dubois B. Burnside.» Han uttalte det slik det ble skrevet, ikke med fransk uttale.

«Står B-en for Burghardt?» spurte jeg. Det var lov å prøve seg. William Edward Burghardt DuBois var amerikansk menneskerettsforkjemper, forfatter, lærer og en hel del andre ting, og levde fra sent på 1800-tallet og til fram på 1960-tallet. Den intellektuelle innflytelsen fra W.E.B. DuBois er betydelig.

«Det stemmer,» sa han og så nærmere på meg.

«Bor du i nærheten, mr Burnside?»

Han nikket mot en rad med svarte mangrovetrær. «Bak trærne. Da jeg jobbet, var jeg på vei til et eller annet likhus i grålysningen. Nå drar jeg ut hit og ser på fuglene.» Han tok et nytt trekk og lot blå røyk sive ut mellom sammenpressede lepper. «Jeg liker dette bedre.»

«Dubois!» bjeffet en kvinnestemme langt borte så flere kråker flakset opp fra et tre i nærheten. «Du-bois! Hvor er du? Duuuuuuuu-bois!»

Naboen min krympet seg, trakk hattebremmen ned og ville gå. «Kom innom på en drink en kveld, mr Ryder. Vi kan snakke om lik. Jeg har til og med kanskje et du kan ta en titt på.»

Solen sendte skygger av mitt midlertidige hjem ut i vannet for å få meg på land. Jeg stakk de våte føttene i mokasinene og jogget opp mot verandaen, og satte tempoet opp da jeg hørte mobilen kvitre der oppe. Det var Roy McDermott, den nye sjefen min.

«Ser ut til at vi har en real Florida-velkomst for deg, Carson. Jeg står her betrakter det pussigste jeg noensinne har sett. Det nifseste også. Jeg vet at du egentlig ikke skal begynne før om et par uker, men jeg er temmelig sikker på at dette ikke kan vente.»

«Hva er det du står og ser på, Roy?»

«Ingen vet det egentlig. De har vel gitt deg en skikkelig bil, regner jeg med?»

«Jeg skrev under på noen papirer. Har ikke sett noe til en bil.»

Et sukk. «Jeg skal få fart på byråkratiet. Samme hva du kjører, får du late som om det er Batmobilen og kjøre klampen i bånn. Kom og hjelp meg til å få hode og hale på det jeg står og ser på.»

Etter en rask dusj tok jeg på meg en kakibukse og en blå oxfordskjorte før jeg dro på meg et par ørkenstøvler og blå dressjakke. Tilbehøret var minimalt og besto av en Smith & Wesson Airweight i et hylster. På vei ut tok jeg med et par pakker med energisjokolade og gikk ned trappen fra verandaen.

Huset på påler hadde plass til flere biler under, og min gamle grå pickup så ensom ut på all den grå betongen. Jeg hadde kjøpt den brukt for flere år siden. Den tidligere eieren var tilhenger av science-fiction og hadde hatt Darth Vader malt på panseret. Etter litt for mye whisky en kveld hadde jeg tatt en malerkost og et spann med maling og malt alt grått.

Utenfor huset var ingenting blitt stelt siden narkolangeren eide det, buskas og palmer vokste inntil dørene der jeg gikk bortover grusgangen til den elektroniske porten, et to og en halv meter bredt stålgitter mellom to mursøyler i skyggen av høye palmer. Jeg fikk panikk før jeg kom på at jeg kunne åpne porten med mobilen min, og slo nummeret megleren hadde gitt meg.

Ringe til en port, tenkte jeg. Velkommen til det tredje årtusen.

Jeg kjørte mot fastlandet som lå en time unna, kruset gjennom Key Largo og over den store broen. Jeg skulle ikke langt. Roy hadde bedt meg svinge til høyre ved skiltet HER BYGGES PLANTATION POINT, ET NYTT SHOPPINGEVENTYR, og kjøre tre-fire hundre meter langs en grusvei.

«Du kan ikke unngå å se det,» hadde han lagt til. «Det er det eneste sirkusteltet i mils omkrets.»

3

Det var ikke et sirkustelt i det fjerne, men det var digert og hvitt mot vill vegetasjon som hadde fått sine arr av blant annet tre bulldosere og en gravemaskin som sto ved siden av en haug høy som et hus med veltede trær. Kjepper med plastbånd mellom markerte kommende veier og fundamenter i et tidlig stadium av et byggeprosjekt.

En patruljebil sto på andre siden av veien, og en lutrygget polititjenestemann lente seg mot bagasjerommet med armene i kors mens han så at jeg nærmet meg. Han spratt ut fra bilen som en gummistrikk og løftet hånden som for å vise det universelle stopptegnet, og jeg rullet ned vinduet med førerkortet i hånden. «Jeg heter Carson Ryder og ble bedt om å komme av politisjef Roy McDermott.»

Øynene vurderte spriket mellom en toppsjef i FCLE og en fyr som kjørte en gammel og slitt pickup. Han så etter på listen sin og skjulte overraskelsen da han fant navnet mitt.

«McDermott er inne i teltet, mr Ryder. Vennligst parker på baksiden.»

Det føltes merkelig at min eneste legitimasjon var et førerkort. Jeg hadde hatt politiskiltet mitt fra Mobile i ti år, og vist det fram flere hundre ganger. To ganger hadde jeg levert det inn fordi jeg ble suspendert, og to ganger hadde jeg fått det tilbake. En gang hadde jeg holdt det i venstre hånd mens min høyre skjøt og drepte en mann. Han spilte høyt og tapte. Det føltes underlig og fremmed ikke å vise fram Mobile-skiltet.

Du tok den riktige avgjørelsen, sa hodet. Hjertet var fremdeles ikke overbevist.

Jeg kjørte bortover en smal kjerrevei med busker og kratt på begge sider, og stanset bak teltet. Det var av den typen som ble brukt til brylluper og alt mulig, og var kanskje tjue meter langt og tolv meter bredt. Jeg ble glad da jeg så et bærbart klimaanlegg som pumpet ut luft inne. Lengst borte, ved siden av en diger haug med nylig oppgravd jord, sto fem-seks biler som måtte være tjenestebiler, deriblant en stor van jeg antok tilhørte rettsmedisineren eller åstedsgranskerne.

Ved siden av sto tre menn og en kvinne og snakket sammen. Politifolk. Spør ikke meg hvordan jeg visste det, men jeg tar aldri feil. Litt lenger borte satt en yngre fyr på et bilpanser og så ut til å kjede seg. Ham var jeg ikke sikker på.

Inngangen var en plastdør med et håndskrevet skilt som skrek «Adgang kun for klarert personale!!!» Ordet «kun» var streket under to ganger. Selv om jeg ikke var blitt klarert, hva nå det måtte bety, var jeg blitt tilkalt, så jeg gikk inn gjennom døren.

Inne var det svalt og luktet av fuktig sand. Midt i var det en grop på omtrent seks ganger seks meter. Lengst borte i kroken sto flere sammenleggbare bord. En kvinne med hvit kjeledress merket poser ved to av bordene. På et annet bord sto et lite mikroskop og en sentrifuge.

Jeg gikk tilbake til gropen, som minnet om utgravingen til et innendørs svømmebasseng. Treplanker sørget for at den sandholdige jorden ikke raste ut. Midt i hullet sto en to og en halv meter høy søyle som to åstedsgranskere banket lett på med hammer. Jeg anslo søylens diameter til halvannen meter, og så på mens en hvitkledd tekniker la et potteskår i en bevispose. Da han gikk til side, kom en fotograf. Det hele minnet om en film hvor forskere undersøker en mystisk gjenstand som har falt ned fra himmelen. Rett etter begynner selvfølgelig gjenstanden å gløde og summe, og alle blir rammet av dødsstråler.

«Du der!» var det noen som ropte. «Du skal ikke være her inne.»

Jeg ble revet ut av romvesenfantasien min da en hvitkledd kvinne kom gående mot meg. Det svarte håret var delvis gjemt under en skyggelue, og øynene var en menneskeversjon av dødsstrålene. «Hvor er legitimasjonen din?» sa hun bydende og pekte på et tomrom på brystet mitt hvor jeg antok at det burde vært et id-skilt. «Du kan ikke være her uten …»

«Morningstar!» skar en stemme inn. «Ikke drep ham. Han er på vår side.»

Jeg så opp, og der sto Roy McDermott borte ved søylen. Kvinnen tok tak i meg.

«Han? Dette?»

«Han er den nye jeg fortalte deg om.»

Kvinnen jeg nå kjente som Morningstar, rettet de store, brune dødsstrålene mot Roy. «Jeg er ansvarlig for åstedet, Roy. Jeg vil at alle som er her, bærer legitimasjon.»

Roy børstet støv av hendene og kom gående bort med et stort glis i det store, runde ansiktet og den alltid tilstedeværende hårvirvelen i det lyse håret. Han minnet om en gresskarlykt av den typen man satte ut til Halloween.

«Jeg skal be noen lage et midlertidig skilt, Vivian. Har dere med fargeblyanter?»

Morningstar smalnet øynene. «Nedlatenheten kler deg, Roy. Det er tenåringsaktig.»

Roy så oppriktig unnskyldende ut. «Jeg glemte å klarere ham, Vivian. Beklager. Nå har vi ikke tid til annet enn å presentere dere for hverandre. Carson, dette er Vivian Morningstar, patologen vår og …»

«Jeg er ledende rettsmedisiner for hele distriktet, Roy.»

«Carson, dette er ledende rettsmedisiner for … uff, samme det. Og dette, Vivian, er Carson Ryder. Vi er fremdeles usikre på tittelen hans.»

Morningstar og jeg prøvde oss på et håndtrykk, men det minnet mer om to boksere som hilste på hverandre. Roy tok meg i armen og dro meg med bort til gropen. Vi gikk ned den provisoriske trappen, og treverket knaket under oss.

«Fra spøk til alvor,» sa Roy. «Dette er det drøyeste jeg har sett på mine tjue år i bransjen.»

Tre åstedsgranskere steg til side da vi gikk bort til gjenstanden. Den var tilsynelatende laget av betong og liknet på en uthogd søyle fra et tempel i oldtidens Egypt. Overflaten var ru og full av hull, som om skulptøren var blitt kalt vekk før han fikk gjort seg ferdig.

«Mer lys,» sa Roy.

Åstedsgranskerne hadde holdt på med belysningen. En av dem skrudde opp lyset slik at hele gjenstanden ble satt i hardt relieff.

En kvinne begynte å skrike.

Jeg hørte ikke skriket, jeg så det. Ut fra betongen kom et kvinneansikt med vidåpne øyne og åpen munn i et skrekkslagent uttrykk. Hun svømte mot meg, og ansiktet brøt mot betongens overflate med en grå hånd oppe, den andre nede, som om de ble fastfrosset mens de strøk noe. Det hele var så tydelig og levende at jeg gispet etter luft og kjente at knærne truet med å svikte.

Roy kom bort, men jeg ga tegn til at det gikk bra. Det var løgn. Jeg holdt pusten og så krusninger av stoff i betongen, og inne i foldene en steinhard fot. Jeg gikk til side og så enda et grått ansikt som kikket fram fra betongen, med øyne som var byttet ut med sand og sement. Knokler stakk ut gjennom oppflerret hud som lot til å ha blitt forsteinet på kinnene. Den ene tinningen manglet.

Jeg løftet hånden.

«Ikke våg deg å røre det,» sa Morningstar.

Jeg stakk hånden i lommen og fortsatte rundt desperasjonens frise. To hoder til stirret ut fra betongen, omgitt av et virvar av brukne kroppsdeler som hender, knær og skuldrer. Brukne bein sto ut som nagler.

Hendene mine verket etter å ta på søylen, som om det kunne hjelpe meg til å forstå hva som hadde skjedd her. Men jeg stakk dem bare dypere ned i lommene og fullførte gangen rundt søylen. Jeg endte opp hos den skrikende kvinnen. Skrekken i det døde ansiktet hennes var fremdeles levende.

«Den ble funnet i går,» forklarte Roy. «En arbeider som drev med opprydning støtte på en betongkloss. Arbeidsformannen så et kjevebein stikke ut og kontaktet oss. Vi begynte utgravingen før to timer hadde gått.»

De fleste kommunale avdelinger ville trengt en dag for å komme i gang, kanskje lenger. Det var fordelen med en organisasjon administrert av delstaten. FCLE ankom, viftet med tjenestebevisene sine og satte i gang.

«Hva formet søylen?» spurte jeg.

Morningstar tok på gjenstanden. «Betongen ble helt i en gammel cisterne. Søylen var omgitt av stein, men folkene våre brukte hele kvelden i går på å få dem løs.»

«Vet dere når den ble plassert her?»

«Det kan ha vært for et par måneder siden, eller et par år. Jeg vet mer når vi får analysert prøvene.»

«Det vil vise seg at det dreier seg om forskjellige tidspunkt,» sa en basstemme ovenfra. «Både eldre og nyere lik. De i bunnen kan være flere år gamle, kanskje til og med flere tiår.»

Jeg så opp på en fyr i midten av førtiårene eller der omkring med mørk hudfarge, svart dress og grå skjorte. Det eneste festlige innslaget var et fargerikt slips som så ut som det kunne vært fra Jacksons Pollocks lysere dager. Mannens glinsende, svarte hår var gredd bak ørene. Mørke solbriller hvilte på en nese som minnet mer om et nebb. Klærne, nesen og den krumme posituren fikk ham til å se ut som en truende gribb.

«Hva har du drevet med, Vincent?» spurte Roy.

Fyren svingte med stresskofferten sin. «Kopiert skjøter hos skjønnsmannen i Dade County. Noen måtte jo vite at cisternen var her.»

Roy nikket anerkjennende. «Kom ned hit, Vince. Det er en her du må møte.»

Jeg håndhilste på Vincent Delmara, en senioretterforsker hos politiet i Miami-Dade County. Selv om FCLE kunne feie inn og sette i gang granskingen av et åsted, nyttet det ikke å stenge ute de lokale kreftene.

«Tror du at likene her har hopet seg opp over tid, og ikke blitt dumpet her på samme tid?» spurte Roy henvendt til Delmara.

«Vi har med en seriemorder å gjøre,» hoverte Delmara. «Han har brukt gropen her som dumpingplass i flere år. Vi kommer til å oppklare en hel haug med forsvinningssaker.»

Jeg forsto Delmaras entusiasme. I likhet med alle andre storbyområder, hadde Miami-Dade mange savnede personer. Dersom dette dreide seg om en seriemorder og likene ble identifisert, ville mange saker bli oppklart og gi de etterlatte svar.

«Jeg tror han brukte øks,» sa Delmara. «Han har dumpet likene i cisternen og helt betong over for å dekke til. Det var meningen at de skulle forbli skjult for alltid, men eiendomsutviklingen kom i veien.»

«Hva tror du det brunaktige i betongen skyldes?» spurte jeg. «Og de rustne islettene, som her?»

«Gjørme som har blandet seg med sementen. Jord.»

Roy tok opp en sigar for å ha noe å fikle med. «Det eneste problemet jeg har, er å se for meg at en fyr blander betong hver gang han dumper et lik. Det blir mer og mer risikabelt for hver gang.»

«Kanskje han tenner på risikoen,» sa Delmara. «Han blander betong til forrett, dumper likene til hovedrett og runker ned i gropen til dessert.» Delmara bøyde fingrene og demonstrerte.

«Alvorlig talt,» sa Morningstar.

«Hvor mange åsteder har du vært på hvor det har vært sæd over det hele, doktor Morningstar?» Delmara flirte. «Mer enn et par, tipper jeg.»

Jeg lukket øynene og så for meg området som i en tidsforkortet dokumentar, hvor dag ble til natt og til dag igjen, skyene føk over blå himmel, hvite skyer ble svarte, og sol ble til regn og til sol igjen.

«Kanskje betongen ble helt i tørr for å spare tid og redusere risikoen,» foreslo jeg. «Regnet ville ha bløtt opp sementpulveret, og tiden ville ha herdet det.»

«Genialt,» sa Roy og klasket meg på skulderen. «Ikke noe om og men. Dessuten er det kalk i sement, som framskynder forråtnelsen.» Han så på Delmara. «Hva tror du, Vince?»

«Pikant.»

«Tror du vi har med en seriemorder å gjøre, Carson?» spurte Roy.

Jeg konsentrerte meg om søylen for å studere et brukket albuebein, et avhogd skinnebein og noen knuste ribbein. Mange av skadene minnet om slike jeg hadde lagt merke til ved bilkollisjoner. Der Delmara så for seg at en øks var blitt brukt på ofrene, antok jeg slegge. Eller begge deler, så grufull var volden. Det var noe som ikke stemte, men jeg kunne ikke sette fingeren på det, så i mangel på bedre ideer nikket jeg.

«Det er det vi må ta utgangspunkt i nå.»

«Ja, for faen,» sa Delmara. «Her skal det oppklares.»

Morningstar tok et skritt fram. «Unnskyld meg, gutter. Men hvis dere er ferdige med å være geniale, vil jeg gjerne fortsette med mitt.»

Delmara noterte. Roy og jeg gikk opp trappen, og Morningstar satte folkene sine i sving igjen. Igjen ble det meislet.

Vi stanset ved inngangen. Roy senket stemmen. «Hør her, Carson. Jeg vil at du skal begynne før tiden og lede denne etterforskningen.»

«Ikke tale om,» sa jeg.

«Jeg trenger deg, Carson.»

«Folkene dine kommer til å sikle etter denne saken, Roy. Dette er ikke småtterier.»

«Hvor mange lik gjemte John Wayne Gacy under huset sitt før han ble tatt?» sa Roy. «Tjue? Tretti? Hva med Juan Corona? Vi har kanskje en psykopat av verste skuffe der ute, Carson. Det er jo din spesialitet. Gærningene som ikke skyr noe.»

«Jeg har ikke engang møtt folkene dine, Roy. Begynner jeg med å kommandere, tråkker jeg bare noen på tærne. Ingen god start.»

«Etter bare ti minutter fant du ut hvordan betongen har herdet.»

«Ren gjetning.»

«Det er den slags tankevirksomhet jeg trenger. Og ta det med ro, jeg skal ta meg av eventuelt hårsåre personer.» Han slo håndflatene sammen som for å si at det ikke var mer å snakke om, og gikk ut. Jeg fulgte etter og tenkte at hvis folkene hans lot en nykommer valse inn og lede etterforskningen i en så stor sak, måtte de være de mest uselviske politifolkene som noensinne hadde eksistert.