MICHELLE CONDER

Bare i Las Vegas

Oversatt av Idun Kjellvik

MINISERIE: HOTELL CHATSFIELD

Velkommen! Dørene står nå åpne på femstjerners Hotell Chatsfield. La deg bli oppslukt av glamour, intriger, mørke hemmeligheter og naturligvis himmelstormende lidenskap … Harlequins toppforfattere leverer en uforglemmelig miniserie – dette er den tredje delen.

Så lenge hun kan huske har Michelle Conder drømt om å bli forfatter. Hun skrev sitt første utkast til en kjærlighetsroman like etter at hun hadde avsluttet high school, men først etter studier, mange ulike jobber, en meget forståelsesfull ektemann og tre veldig tålmodige barn kunne hun endelig sette seg ned og gjøre drømmen til virkelighet. Michelle bor i Australia, og når hun ikke er opptatt med å tenke ut plot til bøkene sine, slapper hun av med å lese. Hun er også veldig glad i å ride og reise. Michelle praktiserer yoga regelmessig.

Denne boken er tilegnet Ris og Trish,

to flotte kvinner hvis rause råd og trofaste støtte oppmuntrer meg og gjør meg glad.

Takk for at dere er en del av livet mitt!

FØRSTE KAPITTEL

Cara burde ha svevd oppe i skyene.

Og det hadde hun gjort i går, da Harriet Harland, agenten hennes, hadde sagt at hun hadde fått den lukrative Demarche-avtalen, en avtale som kom til å føre modellkarrieren hennes i en mer seriøs retning.

Det var nesten ufattelig at Harriet hadde klart å hale kontrakten i land, og antakelig kom hun ikke til å klare å slappe av før nyheten ble kunngjort i London på en stor, glitrende fest neste søndag kveld. Det var åtte dager til.

Selv om hun var vant til å ha folks øyne på seg, så grudde hun seg litt. Særlig ettersom alt hadde en tendens til å gå galt for henne i livets store øyeblikk, av en eller annen merkelig grunn.

Men denne gangen skulle ikke noe få komme i veien. Harriet hadde jobbet hardt for å fremstille Cara i et godt lys, og med å forklare at hun ikke lenger var en av de gærne Chatsfield-søsknene som bare festet og moret seg, men en høyt respektert ung kvinne.

Cara hadde innerst inne tenkt at det var litt overdrevet, men Harriet hadde tro på henne, og Cara ville ikke svikte henne, særlig ikke etter at så mange hadde tatt avstand fra henne etter den fryktelige rockevideoen Cara hadde vært dum nok til å medvirke i. Før sensuren hadde trukket den fra markedet, hadde den rukket å bli spredt over hele nettet.

Cara hadde trodd at hun aldri skulle få en anstendig jobb igjen etter den hendelsen. Det var iallfall det faren hennes hadde sagt.

Og nå kom hun på hvorfor hun ikke kunne nyte seieren.

Hun var skikkelig sent ute.

Det var ikke helt hennes feil, for hvem kunne ha forutsett at hun skulle bli sittende fast på rullebanen i Los Angeles i fem timer på grunn av tordenvær.

Sånn som det øste ned ute, var det flaks at de hadde fått landet i det hele tatt.

Hun burde kanskje ikke ha tatt omveien om Los Angeles fra London, men da hun hadde blitt bedt om å dra til Las Vegas, hadde hun villet stikke innom og be Harriet ut på lunsj. Og på en eller annen måte hadde lunsjen blitt til en privat feiring … nei, hun ville ikke kaste bort tid med å angre på det. Ingen andre enn søsknene hadde noen gang stilt opp for henne, og Harriet hadde sagt at det var viktig.

«Viktigere enn denne kvelden», mumlet hun for seg selv idet passasjerene endelig kunne reise seg og begynne å gå mot utgangen.

Pokerturneringen hun skulle være vertinne ved i kveld, ble holdt på en av farens mest kjente hoteller.

Hun kastet et blikk på klokken på mobilen sin.

Det var én time til.

Én time som inkluderte en halvtimes kjøretur i taxi fra flyplassen inn mot den glitrende diamanten på The Strip – The Chatsfield International.

Cara fulgte etter de andre passasjerene. En gang hadde hotellet hatt det beste kasinoet i Las Vegas. Faren hadde nylig ansatt en ny administrerende direktør, den flotte, men arrogante Christos Giatrakos, nettopp for å gi Chatsfield-kjeden sitt renommé tilbake.

Han skulle gjøre bedriften like flott og glamorøs som før, før moren hennes hadde forlatt dem for mange år siden, og før faren hadde møtt Kong Alkohol og sin elskerinne.

Cara mente at Christos tok jobben sin altfor alvorlig. Dessuten hadde han erklært at hun og alle søsknene hennes måtte bidra.

Familiebedriften interesserte henne overhodet ikke. Og hun skulle gjerne innrømme, iallfall overfor seg selv, at det hadde såret henne da Christos hadde sendt henne en e-post for å «informere henne om» at han ville sende henne til Las Vegas for å være vertinne under en stor og viktig pokerturnering. Innerst inne visste hun at han bare prøvde å få henne vekk, slik at søsknene hennes kunne sette i gang med mer seriøse oppgaver.

Cara skulle gjerne bedt ham dra til helvete, men e-posten hadde inneholdt en vag trussel om at hun ikke ville få sin del av arvefondet hvis hun ikke var samarbeidsvillig. Det samme ville skje med søsknene hennes. Derfor hadde hun ikke våget å skjelle ham ut. Men hun hadde blitt forbannet, og det skulle han få erfare. Faren hennes òg. Ikke at faren kom til å si noe dersom hun gjorde en bra jobb. Han kom antakelig ikke til å legge merke til det, engang.

Selvfølgelig hadde ikke det å klippe håret kort og farge det rosa vært det smarteste trekket. Men i kveld skulle hun vise ham. Og neste uke, når nyheten om den nye modellkontrakten hennes ble allment kjent, da ville faren endelig innse at hun fantes, og at hun ikke var noen hvem som helst!

Cara følte seg sterk og selvsikker idet hun gikk inn i ankomsthallen, der det plinget og klirret i alle de enarmede bandittene som sto der. Velkommen til Las Vegas, tenkte hun med et skjevt smil.

Med den eksklusive trillekofferten sin på slep strente hun gjennom ankomsthallen, og ignorerte alle nysgjerrige blikk. Takket være modelljobben og tendensen hun hadde til å lage skandale uten å ville det selv, var ansiktet hennes kjent for de fleste.

Hun trakk pusten dypt og sa til seg selv at alt kom til å ordne seg. Hun var her nå. Og én time, ok, femti minutter, var nok tid til å komme seg til hotellet, dusje, kle seg og ta rede på hvem som skulle delta i pokerturneringen. Noe hun hadde visst hvis ikke kasinoet hadde sendt henne en fil hun ikke hadde fått åpnet på laptopen mens hun satt på flyet.

Ja, ja.

Hun var flink til å improvisere. Og denne kvelden måtte hun klare. Hun smilte for seg selv og så på de magre armene og beina sine, med føttene i høyhælte gladiatorsandaler. Stoltheten hennes forlangte at hun ikke måtte rote det til i kveld.

Hun hørte det ringe i mobilen og gikk til side for en gruppe turister mens hun begynte å fiske etter den i vesken sin.

Idet hun så ned i vesken, fikk hun et glimt av en høy, velkledd mann som strente fort mot henne med et mørkt, innbitt uttrykk. Uten å tenke seg om tok hun et skritt til siden igjen, for å fortsette å gå, og kolliderte med ham så det sang.

Han hadde lynraske reflekser, og grep rundt overarmene hennes med et par sterke hender. Cara fikk nesten elektrisk støt idet han rørte ved henne. Og så kjente hun at det gjorde vondt i foten. Hun så forbløffet opp på ham og glemte å puste. Et par blå øyne så hardt på henne. Øynene satt i et firskårent, litt bistert ansikt.

Cara rynket pannen, litt forvirret over sin egen reaksjon på en vilt fremmed mann. «Kunne du være så snill å se deg for neste gang?»

*

Aidan Kellys øyne ble smale. Han hadde reist i trettitre timer snart, fra Australia, og var trøtt, sulten, irritert og hadde hastverk, og så kom denne dvergen med rosa hår og var frekk nok til å si at det var han som hadde gjort noe feil. «Jeg så meg faktisk for. Det var du som ikke så meg, med hodet nedi vesken din.»

«Jeg flyttet meg … Å, nei …!» Hun så ned. «Jeg tror du ødela skoen min.»

Aidan fnøs foraktelig. «Jeg har ikke ødelagt noe som helst.»

Cara strakk foten litt ut til siden og lot samtidig en hånd gli ned langs det lange låret sitt. Aidans øyne kunne ikke annet enn å følge bevegelsen. I det samme følte han et sterkt begjær skylle gjennom seg, helt uventet, og det gjorde rynkene i pannen hans enda dypere. Hadde hun gjort dette med vilje, for å få oppmerksomhet?

«Pokker», mumlet hun. «Den er ødelagt.»

Aidan himlet med øynene. Ikke hans problem. «Neste gang kanskje du ser deg for.»

Hun stirret måpende på ham, som om hun ikke trodde han var sann. Og han trodde ikke at hun var sann.

«Neste gang kanskje du husker at dette ikke er en sprintbane», sa hun spisst mens hun prøvde forsiktig å rotere med foten inni sandalen, som hadde remmer helt opp til kneet. «Dette er yndlingssandalene mine», sa hun irritert. «Jeg har hatt dem i årevis.»

Han så foraktelig på dem. «Så interessant. Ha meg unnskyldt, jeg må gå.»

Hun ristet på hodet som om hun fant ham motbydelig, før hun hinket mot en benk i nærheten. Han hørte henne mumle ord som uhøflig, uansvarlig og typisk mannfolk.

Aidan rettet ryggen. Var det noen som tok ansvar, så var det ham. Og denne selvhøytidelige, engelske lille frøkna skulle ikke få klandre ham for den ødelagte skoen.

«Hva behager …?» Stemmen hans var myk og lav, men hadde en advarende undertone.

Han hadde viktige ting fore på kasinoet på The Chatsfield, og hvert minutt sammen med henne var et minutt han ikke kunne konsentrere seg om målet sitt.

Underleppen hennes skalv mens han sto der og raget over henne med hendene i hoften. «Og nå strømmer tårene, ja», sa han hånlig.

Hun stirret på ham, og det slo ham plutselig at han hadde sett henne før – et eller annet sted. Men så skjøv han tanken fra seg. Han kjente henne ikke, og ønsket ikke å kjenne henne.

«Du er virkelig ikke noen hyggelig mann.»

Uttrykket røpte at han syntes uttalelsen hennes var ytterst tåpelig. Så tok han frem lommeboken sin. «Her er femti dollar.» Han rakte henne en pengeseddel. «Det burde være nok.»

«Neppe.» Hun løftet haken frem og håret hennes falt vekk fra ansiktet. Hun var virkelig vakker når haken hennes var fremskutt på den måten. Leppene hennes var jordbærfargede, og hun hadde høye kinnbein. Øynene var omkranset av lange øyenvipper.

«Disse sandalene kostet ett tusen pund.»

Aidan blunket og tok seg sammen, for han hadde falt i staver over hvor vakker hun var. «Det tviler jeg på, vennen min.»

«Vennen din …?»

«Ok, jeg skjønner. Kollider med folk, og prøv så å flå dem. Beklager, men jeg er ikke naiv.»

Øynene hennes ble kulerunde, og han nektet å la seg fascinere av dem. Han nektet å se ned på de sexy brystene hennes, eller de lange, silkeglatte beina som ble så flott fremhevet i et par denimshorts. «Hør her, jeg vet ikke om du er en blakk turist, eller om du byr deg frem, men jeg liker ikke at folk prøver å lure meg.»

«Byr meg …» Øynene hennes ble smale, og det begynte å prikke i huden hans idet hun målte ham opp og ned. Han så at hun rettet skuldrene, og at de flotte kinnbeina hennes hadde fått en dyp rosafarge.

Så reiste hun seg foran ham som Kleopatra på tronen, og han ventet bare på det sviende slaget idet hun fiket til ham. Men heldigvis for ham behersket hun seg. I stedet strakte hun på seg, for å komme nærmere opp i ansiktet på ham.

«Du er virkelig et motbydelig menneske.»

Aidan ristet på hodet. Dette hadde han ikke tid til. «For alt jeg vet, var skoen kanskje ødelagt allerede», sa han.

«Og det gir du blaffen i, mener du vel.» Hun formelig spyttet ordene ut. «Jeg håper du har et interessant liv», sa hun, og smilte kaldt før hun tok tak i kofferten sin.

Han skulle til å fortelle henne akkurat hva han mente om henne og svindelmetodene hennes, da han hørte en kvinnestemme rope navnet hans.

«Mr Kelly?»

Aidan snudde seg og kjente igjen en av flyvertinnene, som hadde flørtet med ham under hele turen fra Sydney. «Å, mr Kelly, så bra at jeg fant deg.» Hun blottet alle tennene mot ham, som en barrakuda som øynet en mulig lunsj. «Jeg har noe til deg.»

Han rakk så vidt å se kvinnen med rosa hår himle med øynene, før hun forsvant i mengden. Frustrert over at han ikke hadde fått sagt fra hva han mente om frekkheten hennes, så han sint på flyvertinnen. «Hva da?»

*

Så fort den andpustne flyvertinnen hadde fått lagt den velpleide hånden sin mot brystet, i en bevegelse som minnet ham om Scarlett O’Hara, visste Cara at hun burde pigge av. Flyvertinnen ville vel helst trekke det motbydelige mennesket inn i nærmeste bøttekott og vise ham det lekre undertøyet sitt. Cara ga blaffen, men hun håpet at han fikk en fæl sykdom av henne.

Den ubehøvlede, ekle, motbydelige mannen!

Cara gjorde det hun var flinkest til, hun forsvant fra situasjonen og blandet seg i mengden. Hun prøvde å halte med så mye verdighet hun hadde, takknemlig for at hun aldri måtte se det arrogante ansiktet til det mennesket igjen.

Flyplassen myldret av folk, og ute pøste det ned. Herregud, var det mulig at det regnet både i Los Angeles og i Las Vegas? Var det ikke alltid sol i California? Og Las Vegas lå jo midt i en ørken. Det burde vært varmt her, tenkte hun idet hun gikk ut gjennom glassdørene og en iskald vind traff henne.

Hun la armene rundt kroppen sin og speidet etter en taxi. Hvorfor var det alltid slik at alle taxier forsvant på et blunk i dårlig vær?

Hun gikk inn igjen for å se om kunne få tak i en leiebil.

Men så bråstanset hun. Det virket som om et par hundre andre reisende hadde tenkt akkurat det samme. Frustrert snudde hun og så køen bevege seg idet tre taxier stanset for straks å kjøre av gårde igjen med passasjerene sine.

En skinnende, sølvfarget limousin med en motor som nærmest malte som en katt, stanset ved fortauskanten. Vanndråpene på lakken så ut som små, lekre perler. Alle i drosjekøen så på den med lengtende blikk.

Cara så seg rundt. Ingen kom gående mot limousinen. Cara så at sjåføren hadde et skilt, og hun tok et par små skritt mot bilen for å lese hva som sto på det.

«Mr Kelly» sto det.

Hun husket plutselig flyvertinnens høye stemme. Var denne «Mr Kelly» den idioten? Og hvorfor hørtes det navnet så kjent ut?

Ikke at hun var så interessert. Han var sikkert bare en overvurdert filmstjerne, og den utrolige tanken på å kjøre av gårde i den komfortable Mercedesen hans, spratt fra det ytre rom og rett inn i hjernen hennes. Hans varme, komfortable Mercedes.

Et barn begynte å gråte.

«Det skal ikke regne i Las Vegas», sa en kvinne med et barn i hver armkrok.

«Det skal ikke være kaldt her heller», svarte Cara.

«Du store, er ikke du Cara Chatsfield?»

«Jo.» Cara smilte.

«Å, stakkars deg!» sa kvinnen. «Jeg leste om den fæle skandalen i fjor, og vet du hva, jeg synes det var riktig av deg å kvitte deg med den manageren din.»

Det hadde vært agenten sin hun hadde kvittet seg med, men Cara hadde blitt så forbløffet over kvinnens varme støtte at hun sto der helt målløs. «Eh … Takk skal du ha.»

«Det er forferdelig som folk utnytter andre. Og du måtte ta støyten for den videoen fordi du er kvinne. Den mannen som var med, ble ikke nevnt engang, enda han ikke hadde på seg stort mer enn deg. Huff, jeg babler i vei.» Kvinnen rødmet og strøk nervøst et av barna over håret.

«Nei, for all del», sa Cara og smilte. «Bare snakk, du.»

Kvinnen smilte tilbake. «Jeg skulle ønske den limousinen sto og ventet på oss. Hvem tror du den er til? En prins, kanskje?»

Cara hevet et øyenbryn. «Neppe.»

Hun så seg rundt. Kanskje den drittsekken virkelig hadde gått i et bøttekott med flyvertinnen. Så smilte hun mot kvinnen. «Kanskje den venter på oss.»

«Jeg skulle ønske det», sa kvinnen og sukket.

Da et av barna nøs igjen, rettet Cara ryggen og begynte å gå mot sjåføren i limousinen. «Beklager at du måtte vente», sa hun i en lett tone. «Jeg ble heftet.»

«Ma’am …?»

«Du venter på meg, ikke sant?»

«Nei, ma’am, jeg venter på en mr Kelly.»

Cara la hodet litt på skakke og smilte det smilet folk hadde sagt fikk voksne menn til å glemme hva de het. «Det var egentlig ms Kelly, men det går bra. Ingen skade skjedd.»

«Og du er ms Kelly?»

«Nei.» Cara smilte tålmodig. «Jeg reiser inkognito. Jeg må det, etter den … den videoen, vet du.»

Den unge sjåføren rødmet, akkurat som Cara hadde forventet. «Å, jeg har ikke …»

Hun viftet med hånden. «Vær så snill, jeg orker nesten ikke å snakke om den. Hør her, jeg håper det er greit, men jeg lovet å gi vennene mine skyss. Det er for kaldt for dem å vente på drosje.»

«Det er helt greit, miss Chats… Jeg mener ms Kelly», sa sjåføren og tok et skritt fremover for å åpne døren bak for henne.

Cara vinket på kvinnen og de to barna. «Det viser seg at det var min limousin. Vil dere ha skyss?»

«Åh … Mener du det?»

«Ja, selvfølgelig, men … vi må skynde oss.»

Hun hadde dårlig samvittighet hele veien til hotellet, men det var for sent nå, og kvinnen med de to barna var så glade og takknemlige at det nesten var verdt det.

Heldigvis kom hun aldri til å se mr Kelly igjen, men kanskje hun kunne prøve å finne ut hvor han bodde, og få sendt ham en flaske champagne anonymt.

Hun skjulte et smil bare ved tanken. Han kom til å bli rasende når han så at noen hadde tatt limousinen hans. Det hadde vært gøy å se ansiktet hans, tenkte hun.

Hun håpet det ble mørk lilla.

ANDRE KAPITTEL

Aidan så et glimt av rosa hår og ett veldreid bein før limousinen kjørte ut fra fortauskanten, med røde baklys som ble reflektert mot den våte asfalten.

Utrolig. Kvinnen han hadde trodd var en fattig turist – i beste fall – hadde råd til limousin. Eller kanskje hun hadde en rik elsker som ventet på henne.

Med slike bein som hun hadde, var det nok helst det siste. Lange. Gyllenbrune. De var sikkert glatte å ta på, og hånden hans ville ikke ha noen problemer med å gli helt opp til den korte, korte shortsen. Han fantaserte om at hun ville stønne idet han lot en finger gli innunder kanten på shortsen og … Hva i hule heite …?

Han gned seg i øynene og ristet på hodet. Her gikk han og ble tent. Han måtte være gal som fantaserte om en slik kvinne.

En kvinne som gikk med klær som viste frem mer enn de skjulte. Ok, den lilla blusen hadde vært løstsittende, og bare antydet de små, faste brystene under, men den hadde blitt designet for å få en mann til å lure på akkurat hvordan de så ut. Og de sandalene? Hvis ikke de hadde blitt designet med tanke på sex, så visste han ikke hva som var det.

Jo da, hun hadde vist seg frem, antakelig sågar budt seg frem, og selv om kroppen hans hadde reagert med interesse, hadde han ikke hatt til hensikt å bite på agnet. Han skulle være i Las Vegas i én natt, av én eneste grunn, og det hadde ikke noe med kvinner å gjøre.

Han kneppet jakken sin da han kjente hvor kaldt det var ute, og så seg rundt etter limousinen han hadde bestilt.

Han la merke til et hvitt pappskilt som lå slengt på det våte fortauet, og gikk nærmere. Der så han at det sto «Mr Kelly» på det.

Å, fanken! Hun hadde tatt limousinen hans!

Han skar tenner og så opp mot himmelen, som begynte å bli mørkere. Å, han gledet seg til langsomt å plukke fra hverandre den magre dvergen med rosa hår, for han kom til å gjøre det. Han kom til å finne henne, så fort han var ferdig med ærendet sitt her.

Det var overskyet, men han var overbevist om at det var fullmåne. Han var ikke overtroisk, men hvordan skulle man ellers forklare en dag så katastrofal som denne? Først hadde sekretæren hans sagt opp, med påstanden om at han var for streng som sjef. Så hadde han blitt forsinket på turen til flyplassen i Sydney av et demonstrasjonstog, bare for å ankomme flyplassen og få vite at flyet ikke kunne lette på grunn av tekniske feil. Den eneste andre flyvningen fra Sydney til Las Vegas hadde hatt ett sete ledig.

Og det hadde ikke vært på første klasse.

Ikke at han var noen snobb, så langt derifra. Han hadde vokst opp i et helt alminnelig hjem, og hadde ikke fløyet på første klasse før han hadde klart å få farens bedrift til å blomstre. Da hadde han vært tidlig i tjueårene.

Nei, det var ikke økonomiklasse som sådan som bekymret ham, men han hadde lange bein, og å sitte og jobbe i løpet av flyturen på seksten timer hadde ikke vært lett. Så hadde det vært det lille barnet bak ham, som hadde stukket fingrene inn i seteryggen hans i ett sett. Den lille klaffen de kalte bord hadde vært altfor liten til laptopen og papirene hans.

Han sukket. Det var ikke i denne tilstanden han hadde tenkt å møte Martin Ellery. En del av ham hadde planlagt en eller annen slags hevn overfor Ellery i fjorten år, og den ideen hadde blitt en besettelse for ett år siden, da faren hans hadde gått bort.

I dag skulle det skje, uansett hvor mange hindringer han støtte på. Han hadde aldri feilet i hele sitt liv. Og nå måtte han ikke feile, for dette hadde han lovet sin far på dødsleiet: At han skulle hevne seg på det mennesket som hadde ødelagt farens liv. Og et løfte var et løfte.

Dessverre var reglene slik på kasinoet på The Chatsfield at dersom man ikke var der når spillet begynte, så fikk man ikke være med.

Aidan kastet et blikk på klokken sin og ble enda mer stresset.

Akkurat da han vurderte å leie et helikopter, kom en rekke drosjer kjørende, og alle som sto i kø, jublet.

En stilig forretningskvinne nølte før hun steg inn i den første drosjen og så på ham.

Aidan hadde sett det blikket hos kvinner mange ganger, og han hadde allerede lagt merke til at hun hadde prøvd å få øyekontakt med ham.

«Skal vi dele denne drosjen?» spurte hun.

Tilbudet gjaldt mer enn bare en drosjetur, og begge to visste det. Men han fikk prøve å ro seg vekk etter hvert.

«Ja visst.»

Trettien minutter senere hadde Aidan barbert seg, tatt på seg en svart dress og en svart skjorte – ikke noe slips, for han avskydde slips – og stilt seg opp i døråpningen til The Mahogany Room på The Chatsfield.

Der glitret det i krystallkroner, og de blankpolerte mahogniveggene skinte i lyset fra dem. Innerst sto det en buet bardisk, med høye, fløyelstrukne barkrakker. Rommet var halvfullt allerede, og det duftet av kubanske sigarer og av for mange parfymer blandet sammen. Dette var ikke hans sedvanlige univers, men hvis noen skulle legge merke til ham der han sto, klar til handling, ville ingen kunne gjette at han snart skulle knuse et annet menneske.

Det klirret i isbiter i et glass, og Aidan så utover mengden. Noen av dem han skulle spille mot, satt allerede ved spillebordet. Martin Ellery var ikke der. Aidan så seg rundt. Så hvor var den slimålen?

Og så fikk han øye på ham. Hjertet hans hoppet over et slag.

For Ellery var ikke alene. Han sto ved baren sammen med kvinnemennesket med rosa hår som hadde tatt limousinen hans!

Aidan målte henne opp og ned med blikket. Hun så overraskende elegant og stilig ut i en ettersittende, svart kjole som rakk henne til midt på låret. Hun hadde på seg strømper og et par sko med én meter høye hæler. Det tok hjernen hans null komma fire sekunder å få ham oppå en seng, der hun sto foran ham, iført kun strømpene og de høyhælte skoene.

Pokker!

Enten håpet hun å få kapret en rik mann, eller så hadde hun allerede en rik mann. Han hadde selv vært en rik mann såpass lenge at han kjente gamet. Og denne kvinnen – denne biltyven – var ute etter en mann, det var helt åpenbart.

Han husket banningen hennes fra flyplassen, sagt så søtt at man kunne tro det var en velsignelse. Det var nesten så han måtte smile.

Hadde Ellery allerede lagt beslag på henne?

Det ville ikke forundret ham. Hans siste kone hadde vært død i halvannet år, men selv før hun døde, hadde det gått visse rykter. Lojalitet var ikke et ord Martin Ellery kjente betydningen av.

Nå så han at Ellery strøk over biltyvens håndbak. Det var et kort, diskré kjærtegn, men det fortalte alle de andre mennene i rommet at hun ikke var ledig.

Aidan ble nesten kvalm.

Limousinkapreren tok et lite skritt bakover og sendte Ellery et flørtende smil. Igjen ble Aidan overveldet av et hett begjær som bølget gjennom ham. Han så intenst på henne. Hva var det med henne som gjorde ham så tent? Han var irritert på seg selv for at han reagerte på henne på denne måten. Jo, hun var grasiøs. Hun minnet ham om et kattedyr. Hun var langbeint og vakker, men jenta hadde stukket av i hans limousin, og kun en kvinne uten moral, eller med en overdreven selvsikkerhet og arroganse, ville finne på noe slikt.

Ingen av de typene appellerte til ham.

«Sir, vil du ha en drink?»

Aidan snudde seg mot en servitør som hadde stanset foran ham.

«Nei takk. Jeg skal spille poker.» Han la merke til at Ellery hadde satt seg, og at biltyven med rosa hår og fristende munn sto alene.

Han lurte på hva hun kom til å gjøre når hun fikk øye på ham.

Heldigvis måtte han ikke vente lenge for å finne det ut. Som om hun merket blikket hans på seg, så hun opp. Han talte til seks før blikket hennes møtte hans. Han passet på å ikke fortrekke en mine, mens han så øynene hennes bli store som Bambis.

*

Å, herregud!

Han hadde fulgt etter henne!

Det var ikke til å tro. Han hadde kommet seg inn i The Mahogany Room, der man trengte invitasjon. Hjertet hennes begynte å hamre. Visste han hva hun hadde gjort? Ja, selvfølgelig. Hvorfor skulle han ellers være her?

Det var som om alle de andre i rommet ble utydelige da han fortsatte å stirre på henne, og hun hørte sitt eget hjerte hamre. Hun så bare øynene hans.

Han sto i døråpningen, og utstrålingen hans dominerte hele rommet. Det burde ikke ha vært mulig på et sted fullt av rike og berømte mennesker. Men han hadde en sterk utstråling, det kunne ikke benektes. Dessuten var hun ikke den eneste kvinnen som hadde lagt merke til ham. Hun hørte kvinnen som sto til høyre for henne mumle et eller annet i en anerkjennende tone, og hun forsto at han hadde blitt utsett til det perfekte byttet.

Og Cara måtte bli kvitt ham, fort, før den store turneringen begynte, og han stelte i stand en scene som Christos kom til å få høre om.

Hun bestemte seg for å ta tyren ved hornene og gikk mot ham, selv om beina hennes skalv.

Plutselig virket rommet tre ganger så langt, og hun håpet inderlig at han ikke hadde skjønt at det var hun som hadde snappet limousinen foran nesen på ham.

Pokker at hun hadde farget håret så rosa. Det ville jo synes overalt. For en gangs skyld skulle hun ønske hun var sitt kjedelige, gamle jeg igjen. En pike med musegrått hår ville ha vært vanskeligere å finne.

Men … tenk om han ikke så etter henne på grunn av limousinen, men fordi han trodde hun var prostituert, og ville kjøpe henne for natten? En het iling jóg gjennom henne, og hun ble forferdet over å innse at hun faktisk var tiltrukket av ham.

Hun håpet at hun ville klare å le av alt dette en dag. Men akkurat nå ville hun glemme de dumme hormonene sine, og øynene hans, som skinte som glitrende safirer mot den olivenfargede huden og den svarte skjorten.

Selvfølgelig følte hun seg kvalm idet hun nærmet seg ham, og da blikket hans gled nedover figuren hennes, mistet hun motet helt.

Hun stanset foran ham, men med god avstand til ham. «Beklager», sa hun. «Men her må man ha invitasjon.»

Han så opp og smilte. «Å, der har vi jo kvinnen som jeg ødela sandalen til.»

Caras hjerte hoppet over et slag da hun hørte den dype stemmen hans. «Du ødela den vel ikke, akkurat.» Hun lo nervøst. «Det var et uhell. Og du hadde rett. Jeg burde ha sett meg bedre for.»

«Så sjenerøst av deg, siden det faktisk var jeg som løp på deg», sa han blidt. Litt for blidt.

Han vet om det med limousinen, tenkte hun desperat, og så ham inn øynene, for kanskje å finne svaret der.

Hun håpet at hun ikke var rød i ansiktet, selv om hun følte at det var varmt. Men kanskje han ikke visste om det. Kanskje det var den dårlige samvittigheten hennes som gjorde henne paranoid. «Vi glemmer den episoden, ok?» Hun kremtet for å klarne halsen. «Beklager, men jeg må be deg …»

Hun holdt inne og så opp. Han virket uforstående.

Mr Kelly? Mr Aidan Kelly?

Det gikk plutselig opp for Cara hvor hun hadde sett ham før. Han var Aidan Kelly, eieren av KMG – Kelly Media Group. Med andre ord var han grunnleggeren av et enormt medieselskap i Australia som nå dominerte underholdningsbransjen i USA, og i det siste hadde fått innpass i Storbritannia også. Hun husket ikke akkurat detaljene rundt det med Storbritannia, men hun husket at han var styrtrik og innflytelsesrik. Han var også uforskammet og arrogant, men … Hun svelget hardt. «Du har en invitasjon …» Det hørtes ut som patetisk kvekking, og hun så hvordan smilet hans ble bredere.

«Hvorfor skulle jeg ellers være her?» spurte han med myk, lav stemme.

Nei, selvfølgelig, tenkte Cara desperat. Den eneste grunnen til at han er her, er fordi han vil spille poker ved mitt bord.

Hun stønnet inni seg. Nå var kvelden ødelagt. Hun var ferdig. Han kom til å klage til Christos, og så … Nei, hun måtte be om unnskyldning for det på flyplassen. Hun måtte tilstå og innrømme alt, og forklare at hun hadde vært sent ute, og at hun hadde vært helt desperat, og …

Nei! Nå måtte hun ikke få panikk og ødelegge alt. For tenk om han ikke visste det, og hun tilsto. Da kom alt til å bli ti ganger verre. Nei, hun ville gjøre det broren hennes, Franco, hadde lært henne å gjøre i situasjoner som denne.

Det var kanskje ikke verdens beste plan, men den fikk duge til hun kom på noe bedre.

«Ja vel, mr …?»

Hun ventet på at han skulle si navnet sitt. Han smilte skjevt. «Kelly. Aidan Kelly.»

«Ok, jeg beklager denne misforståelsen, mr Kelly. Det er meg en glede å ønske deg velkommen til The Mahogany Room. Jeg heter Cara Chatsfield, og …»

«Jeg syntes jeg dro kjensel på deg..»

Cara smilte bredt. «Mr Kelly, jeg er vertinne for spillet i kveld, så hvis du vil bli med meg, så vi kan få begynt …?»

De begynte å gå, og Cara pustet lydløst ut. Kanskje hun kunne klare å slippe unna med dette.

«Jeg beklager at jeg kom så sent», sa han. «Jeg ble …» Cara så opp på ham da han nølte. Smilet hans ble bredere, og hjertet hennes begynte å slå raskere. «Jeg ble heftet på flyplassen.»

«Ikke noe dramatisk, håper jeg?» sa hun og håpet han ikke merket noe på stemmen hennes.

«Nei da. Iallfall ikke noe jeg ikke kan takle.» Smilet hans ble mer rovdyraktig, og Cara følte seg litt svimmel.

Hun visste at det å ta hans forhåndsbestilte limousin ikke var en særlig beundringsverdig handling, og det var ikke noen vits i å si til seg selv at hun hadde gjort det for to små barns skyld. Selvfølgelig hadde hun vært glad for å kunne hjelpe dem vekk fra regnet og kulden, men det var hun som hadde vært desperat og også sint på den nedlatende holdningen hans.

Trangen til å innrømme det hun hadde gjort, ga henne nesten vondt i magen, men det var et eller annet som holdt henne igjen.

Hun kom til å be om unnskyldning, og forklare at hun hadde vært kjempestresset, og litt sint på grunn av ham. Ikke at det var noen unnskyldning, men … det hadde skjedd, og hun kom til å gjøre noe med det. Hun måtte hamle opp med enda en kronglet situasjon som hun selv hadde stelt i stand. Det store spørsmålet var: Når skulle hun lære seg å ikke bli sint hver gang noen undervurderte henne?

I morgen skulle hun be ham om unnskyldning. Etter at denne kvelden var over.

«Ja, det var fryktelig travelt der, ikke sant?» sa hun i en frisk, konverserende tone.

Hun fikk bare late som om alt var i sin skjønneste orden.

Han sa ikke noe, og hun følte seg litt lettet da hun viste ham til stolen. Pokerbordet sto på en opphøyd plattform. Da han tok av seg jakken og rakte henne den, tok hun den imot, men til hennes forskrekkelse holdt han den igjen. Den vidunderlige duften av krydret etterbarberingsvann og mann steg opp mellom dem, og da han ikke slapp jakken, så hun på ham. Ansiktet hans var nærmere enn hun trodde, og de blå øynene var mørke av farlig sensualitet. Hun kjente at hun ble glovarm i kinnene.

«Å, ja … miss Chatsfield …?»

Hun blunket bare, ute av stand til å si et eneste ord. «Kunne du finne nummeret til politiet for meg? Jeg har noe jeg skal anmelde, men jeg har ikke fått sjansen til å gjøre det før nå.»

Å, herregud! Igjen kom det til å bli bekreftet og befestet at hun var den surrete yngste datteren i Chatsfield-familien. Den uskikkelige piken. Piken som ikke engang skulle ha vært der.

Og hun hadde ingen andre å klandre enn seg selv.

«Noe å anmelde …?» gjentok hun med spak stemme, samtidig som hun lurte på om han kom til å høre på henne dersom hun bønnfalt ham om nåde. Men så husket hun forakten hans, for ikke å snakke om arrogansen hans, på flyplassen.

«Det er ikke noe du trenger å bry deg om», sa han, slapp jakken sin og gikk for å sette seg.