CHANTELLE SHAW

Millionærens hemmelighet

Oversatt av Ann Mari Thorhus

MINISERIE: HOTELL CHATSFIELD

Velkommen! Dørene står nå åpne på femstjerners Hotell Chatsfield. La deg bli oppslukt av glamour, intriger, mørke hemmeligheter og naturligvis himmelstormende lidenskap … Harlequins toppforfattere leverer en uforglemmelig miniserie – dette er den fjerde delen.

Chantelle Shaw bor på kysten av Kent, fem minutter fra sjøen. Hun tenker mye på personene i bøkene sine når hun vandrer langs stranden. Hennes mål er å skrive bøker som gir en liten virkelighetsflukt med moro og romantikk til de kvinnene som strever med å balansere arbeid og hjemmeliv, og som trenger noen øyeblikk bare for seg selv. Hun liker å skrive om viljesterke kvinner og kanskje enda mer viljesterke og sexy helter. Chantelle har det aller best når hun skriver, men hun er også glad i hagearbeid, gå tur med en uoppdragen terrier og å spise sjokolade.

Til Adrian.

Takk for hjelp og støtte gjennom trettifem vidunderlige år, og for at du støttet og oppmuntret meg gjennom like mange bøker.

All min kjærlighet, Chantelle

FØRSTE KAPITTEL

Moderne teknologi holdt ikke alltid det den lovet, tenkte Sophie da hun kjørte inn til siden av veien og slo av motoren. Selv om hun hadde fulgt instruksene til GPS-en, var hun håpløst på villspor. Det bølgende landskapet i Chiltern-åsene lå foran henne, men det var ikke så mye som en låve å se, enda mindre et enormt herskapshus.

Den landeveien GPS-en hadde sendt henne inn på, var så smal at hun var livredd for å møte noen. Med et sukk grep hun kartet ved siden av seg og gikk ut av bilen. Når som helst ellers ville hun ha gledet seg over det engelske landskapet sommerstid. Markene var frodige og grønne under en knallblå himmel, og hekkene på begge sider lyste av farger og blomster. Men Sophie var ikke ute på sightseeingtur. Christos hadde sendt henne til Buckinghamshire for å utføre et spesielt oppdrag, og hun var utålmodig etter å komme i gang.

Da hun dro fra London for to timer siden, hadde været vært nydelig. Men nå var luften tung og trykkende, selv om solen skinte ennå. Hun så seg tilbake, og hjertet sank da hun oppdaget de truende, mørke skyene i horisonten. Det var bare det som manglet. Et tordenvær når hun satt fast i ingenmannsland. Først trodde hun at den romlende lyden hun hørte, var et tordenskrall. Men til sin lettelse så hun en traktor nærme seg.

«Jeg leter etter Chatsfield House», sa hun til mannen på traktoren da han skulle til å svinge ut på en åker. «Jeg tror jeg må ha kjørt feil et sted.»

«Fortsett bortover denne veien i omtrent åtte hundre meter, så kommer du til Chatsfield.»

«Langs denne veien?» Sophie så tvilende nedover veien som forsvant i en tett skog.

«Den tar av fra hovedveien og blir privat vei herfra. Det er Chatsfields som eier den, men de bryr seg ikke med å vedlikeholde den.» Mannen så opp mot den mørknende himmelen. «Det kommer regn, og det er dype hull i veien. Pass på at du ikke blir sittende fast i et av dem.»

«Takk», sa Sophie tørt og satte seg inn i bilen igjen.

Bonden så nysgjerrig på henne. «Har du et ærend der i huset? Det kommer ikke mange besøkende dit. Familien flyttet ut for lenge siden.»

«Men Nicolo Chatsfield bor der ennå, ikke sant?»

«Jo, han flyttet tilbake for noen år siden, men han viser seg sjelden i landsbyen. Min kones søster arbeider som rengjøringshjelp i huset, og hun sier at han bruker all sin tid foran datamaskinen. Han holder på med noe med finanser, noe som har skaffet ham en formue. Synd at han ikke bruker litt av pengene sine i puben i landsbyen. King’s Head står i fare for å måtte stenge på grunn av de dårlige tidene.»

Han stirret på Sophie. «Ikke forvent deg noen varm velkomst fra Nicolo. Og pass deg for hunden hans, den er som en diger ulv.»

Dette ble bedre og bedre, tenkte Sophie oppgitt og skar en grimase da hun startet motoren igjen. Hun var fristet til å snu bilen og kjøre rett tilbake til London. Men det var utenkelig å måtte innrømme overfor sjefen at hun hadde mislyktes.

Christos Giatrakos var den nye administrerende direktøren for Chatsfield hotellkjede, og var utnevnt av familiens overhode, Gene Chatsfield. Hans oppgave var å gjenopprette hotellkjedens fordums storhet og berømmelse. Da Sophie ble personlig sekretær for Christos, innså hun at den eneste måten å takle hans formidable personlighet på, var å stå imot og vise at hun ikke ble skremt av ham. Resten av staben behandlet ham med silkehansker, men ikke hun. Det var få ting som skremte Sophie. Hun var blitt konfrontert med døden som tenåring, og det ga henne et annet syn på livet. Hun var stolt over at Christos hadde valgt henne blant hundrevis av andre søkere på jobben. Stoltheten hennes nektet å akseptere nederlag.

Trærne langs den smale kjerreveien var så overgrodde at de dannet en mørk tunnel. Det svake lyset som falt inn mellom kronene, kastet mystiske grønne skygger. Det var som å befinne seg i en illustrasjon til et eventyr. Irritert over sin egen overaktive fantasi, kjørte hun videre og trakk pusten dypt da hun kom rundt en sving. Der dukket Chatsfield House opp foran henne.

Førsteinntrykket av den enorme bygningen med fløyer som strakte seg til begge sider, var at den lignet et viktoriansk asyl. Huset var bygd av matt, rød murstein i typisk gotisk stil. Blyglassvinduene ga inntrykk av gitter.

Selv blåregnen som vokste rundt inngangsdøren, klarte ikke å myke opp den strenge fasaden. Hun hadde på følelsen at det en gang hadde vært en vakkert hjem for en familie, men nå ga det bare inntrykk av å være på vei til å forfalle, og at besøkende ikke var særlig velkomne. Det passet antagelig det eneste medlemmet av familien Chatsfield som bodde her, tenkte hun da hun kjørte over den gruslagte innkjørselen. Hun passerte en stor fontene, som måtte ha sluttet å fungere for lenge siden. Det lå litt brunt vann i bunnen, og statuen av en nymfe hadde mistet hodet.

Hun husket samtalen med Christos da hun kom på kontoret halv ni i morges. Som vanlig satt han for lengst bak skrivebordet sitt. Han overhørte hilsenen hennes og skulte da hun satte en kopp kaffe foran ham. «Pokker ta. Noen ganger er jeg alvorlig fristet til å sende alt avkommet til Chatsfield til en øde øy og la dem sitte der resten av livet!»

«Aha.» Sophie forsto med en gang. «Hvilket av Genes barn har ergret deg i dag?»

«Nicolo», svarte han kort.

«Jeg antar at han fremdeles nekter å delta på aksjonærmøtet i august.»

«Han er like sta som …»

Sophie var fristet til å påpeke at Nicolo var like sta som Christos selv. Men hun bet i seg kommentaren.

«Jeg har nettopp snakket med ham, og han informerer meg om at han ikke har noen interesse av familiens hotellkjede, eller sin andel i firmaet. Derfor er det ingen vits i å komme til møtet. Han rådet meg til ikke å kaste bort tiden med å ringe ham igjen, og så la han på. »

Sophie krympet seg mens Christos bannet innett. Folk la ikke på røret i øret på Christos Giatrakos. Ikke hvis de visste sitt eget beste.

«Hva har du tenkt å gjøre?»

«Det er bare en ting å gjøre», erklærte Christos. «Jeg har ikke tid til å ta meg av Nicolo, så du må dra til Chatsfield House og overtale ham til å komme til London. Jeg kan ikke sette ut i livet de forandringene som må til for å snu imaget av Chatsfield, uten at han er enig i visse ting. Hvis han er så uinteressert som han påstår, vil han kanskje selge aksjene sine. Men han er nødt til å være med på møtet.»

«Hvorfor tror du at han vil høre på meg? « spurte Sophie. «Du har allerede fortalt meg at han lever som en eremitt og har gjort det i årevis. Han unngår all sosial kontakt.»

Christos overhørte protestene hennes. «Jeg bryr meg ikke om hvordan du gjør det. Du kan trekke ham etter ørene om nødvendig. Bare sørg for at du får ham med til aksjonærforsamlingen. For øvrig kan det være nyttig at du er i Buckinghamshire. Jeg vil at du skal se gjennom papirene i forbindelse med en eiendom som Chatsfields eier i Italia. Gene arbeidet i et kontor i huset i begynnelsen, han begynte ikke å bruke tiden sin i London før etter at tvillingene var født, og ekteskapet med Liliana ble vanskelig.»

Han smilte overtalende til Sophie. «Det blir en fin pause for deg, du kommer vekk fra byen litt, til et stort engelsk landsted. Parken på Chatsfield er stor og vidstrakt, og det er visst svømmebasseng der også. Det er vel fint å ha adgang til det på denne tiden av året?»

Sophie så tvilende ut. «Det forutsetter at Nicolo inviterer meg til å bli der, og det virker ikke særlig sannsynlig.»

«Du trenger ingen invitasjon fra ham. Han bor i huset, men han eier det ikke. Du har tillatelse fra Gene Chatsfield til å bli der så lenge du vil.»

*

Så heldig jeg er, tenkte Sophie og stirret opp på det imponerende huset. Den store inngangsdøren var svartmalt med en stygg dørhammer i form av et bukkehode midt på. Hun trakk pusten dypt og gikk opp for å banke på. Hun ventet et par minutter før hun banket igjen. Nicolo måtte ha en stab for å drive et hus på denne størrelsen, og den høylydte bankingen måtte være hørbar for hvem som helst innenfor.

Et vindkast sendte en haug med tørt løv opp i en virvel over innkjørselen, samtidig som en mørk sky gled foran solen. Sophie kjente seg ille til mote. Ta deg sammen, sa hun til seg selv og kikket inn gjennom et vindu. Men hun så ikke tegn til liv der inne. Pokker ta. Hvor var Nicolo Chatsfield? Christos hadde snakket med ham i telefonen for noen få timer siden.

Hun hadde en holdbar unnskyldning for å kjøre tilbake til London og fortelle Christos at hun ikke hadde vært i stand til å finne Nicolo. Men det lignet ikke Sophie å gi opp så lett. For ti år siden hadde hun trengt all sin viljestyrke og utholdenhet for å kjempe for livet. Det var et knusende slag for henne som sekstenåring å bli diagnostisert med en aggressiv form for kreft. I det ene øyeblikket hadde hun vært en glad og sorgløs tenåring, i det neste sto hun overfor en klar mulighet for at hun kunne komme til å dø.

Hun hadde aldri glemt den kvalmende redselen som lå som en stein i magen da legen hadde gitt henne diagnosen. Eller morens forskrekkede ansikt. I det knusende øyeblikket hadde Sophie lovet seg selv at hvis hun overlevde sykdommen og de høye dosene med kjemoterapi som var det eneste håpet om å overleve, ville hun leve livet fullt og helt. Hun ville gripe enhver mulighet og aldri la seg hindre av problemer, uansett hvor overveldende de måtte virke.

Etter alt det hun hadde vært gjennom, var en solid dør som stengte henne ute fra Chatsfield House bare en bagatell, tenkte hun og fulgte en grusvei som førte henne til baksiden av huset. Der fant hun en enorm, overgrodd hage. En gang i tiden måtte plenen ha vært regelmessig klipt, men nå var den mer som en vill eng. Rosene i bedene ble nesten kvalt av ugress. Alt virket forlatt og forfallent. Hun prøvde bakdøren, som viste seg å være ulåst. Det tydet på at Nicolo ikke kunne være langt unna. Etter et øyeblikks nøling gikk hun inn i kjøkkenet. Der falt blikket på en diger komfyr som så ut til å ha stått der siden huset var nytt.

«Hallo, er det noen hjemme?»

Hun fortsatte innover i huset, hvor stemmen hennes lød hult mellom de trepanelte veggene. Fra hallen førte dører inn til flere stuer og salonger, som alle var fulle av utsøkte antikviteter. I en av dem sto et stort flygel. Hun gikk bort til det og løftet lokket for å la fingrene løpe over tangentene. Det minnet henne om faren som spilte piano i huset i Oxford, der hun var vokst opp. Hun hadde elsket å høre på ham. Det hadde vært en lykkelig tid. Den tidlige barndommen hennes hadde vært idyllisk. Så vidt hun visste, hadde foreldrene hennes hatt et godt ekteskap. Men da hun fikk kreft, falt det som en mørk skygge over familien, den ødela til slutt det livet som en gang hadde vært så lykkelig. Det vanskeligste å takle, var farens svik, det var enda verre enn sykdommen. Han hadde forlatt Sophie da hun trengte ham mest. Det dype arret satt fremdeles i hjertet hennes.

Hun lukket lokket og samtidig døren til de smertefulle minnene. En sjette sans advarte henne om at hun ikke lenger var alene, før hun hørte en lav knurring som fikk hårene til å reise seg på hodet hennes. Hun snudde seg fort og hev etter pusten da hun så en mann og en hund som sto i døren. De var begge store, mørke og fryktinngytende. Men hunden virket litt mindre truende enn mannen.

Det eneste fotografiet Sophie hadde sett av Nicolo Chatsfield, var et gammelt avisutklipp fra ti år tilbake, som Christos hadde i arkivet. Da bildet ble tatt, hadde Nicolo vært en villstyring av en playboy som så ut til å være oppsatt på å sløse bort hele den betydelige arven sin på raske biler, dyr champagne og glamorøse kvinner. Da han var i begynnelsen av tjueårene, hadde han hatt utseende som en fotomodell i et av de glansede magasinene hvor han ofte figurerte i sladrespaltene. På fotografiet var det ikke tegn til de grufulle arrene han skulle ha fått etter å ha blitt forbrent i en brann.

Som søsknene hadde Nicolos oppførsel tiltrukket seg den typen skandaløse overskrifter som hadde bidratt til å ødelegge Chatsfield som varemerke. Men for noen år siden forsvant han plutselig fra rampelyset.

Mannen som sto foran henne, lignet ikke stort på det gamle fotografiet. Det vakre ansiktet var blitt hardere, de høye kinnbena og den sterke kjeven var som hugget i granitt. Han så eldre ut enn sine trettito år, og den stramme munnen tydet på en dyp kynisme som ble gjenspeilet i de uttrykksløse øynene. Det tykke, mørke håret falt ned mot skuldrene, og de svarte skjeggstubbene ga inntrykk av en mann som ga blaffen i hva andre mente om ham.

Sophie svelget hardt. Hun var ikke redd, men et øyeblikk følte hun seg overveldet at Nicolos påfallende maskulinitet. Han hadde ikke sagt et ord, og stillheten var nervepirrende. Hun tok seg sammen og smilte til ham.

«Jeg antar at du lurer på hva jeg gjør i huset ditt.»

«Jeg vet hva du gjør her.» Til tross for den korte tonen, var stemmen ladet med en dyp sensualitet som sendte ilinger nedover ryggen på Sophie. «Du har trengt deg inn.»

«Ikke direkte.» Hun tok et skritt frem og stanset da hunden knurret advarende. Hun så vaktsomt på den, og kjente igjen rasen. Irsk ulvehund. Det så ut til å være mest ulv i hunden. Den var så diger at hvis den sto på bakbena, ville den være mye høyere enn henne, med sine en meter og sekstifem centimeter. Hun ville ikke bli middagsmat for den, så hun sto helt stille mens hun snakket til Nicolo.

«La meg presentere meg. Mitt navn er Sophie Ashdown, og jeg er privatsekretær for Christos Giatrakos. Han sendte meg hit for å be deg …»

«Jeg vet hva Christos vil», avbrøt han. «Svaret er det samme som jeg ga ham i telefonen tidligere i dag. Du har kastet bort tiden med å komme hit, miss Ashdown. Lukk døren etter deg når du går.»

«Vent», ropte Sophie da han snudde på hælen og gikk ut med hunden i hælene. «Mr Chatsfield.» Hun skyndte seg etter ham, men han tok ingen notis av henne da han gikk inn i et annet rom og lukket døren bak seg.

Sophie stirret på døren, og temperamentet hennes begynte å koke. Hun hadde aldri opplevd slik uhøflighet før, og uten å tenke seg om, grep hun dørhåndtaket og åpnet døren. Det var opplagt Nicolos arbeidsværelse. Da hun gikk over terskelen, så hun seg rundt i det store, høyloftede rommet, hvor veggene var dekket med bokhyller og arkivskap. På skrivebordet sto et imponerende dataanlegg med åtte skjermer som viste forskjellige tallrekker og grafiske kurver. Hun husket at Christos hadde sagt at Nicolo hadde skapt seg en karriere som en vellykket finansmann og trader. Han eide et investeringsfond som het Black Wolf Asset Management, og det ble sagt at han var en av de rikeste mennene i byen.

Det så ikke ut til at han brukte mye penger på klær, tenkte Sophie da hun lot blikket gli over ham. Den lange, svarte regnjakken hadde sett bedre dager, og de høye støvlene var oppskrapte. Pussig nok hadde han bare hanske på den venstre hånden. Hvis hun ikke hadde gjenkjent ham fra det gamle utklippet, kunne hun lett ha tatt ham for en viltvokter, spesielt sammen med denne hunden.

Den knurret dypt nede i strupen, og lyden gikk tvers gjennom henne. Nicolo sto ved skrivebordet og studerte dataskjermene. Han snudde seg ikke, selv om han måtte ha hørt henne komme inn. «Farvel, miss Ashdown», sa han faretruende lavt.

Hun begynte å miste tålmodigheten. «Mr Chatsfield …»

Hunden flekket tenner. Nicolo fortsatte å overse henne, og hun lurte på om han ville vise interesse hvis den rev henne i filler foran ham.

Dette var latterlig. Hun kunne ikke overtale Nicolo til å høre på henne mens hun stirret inn i gapet på et enormt beist av en hund som glodde sultent på henne. Hennes eneste erfaring med hunder var en liten Yorkshire-terrier, Monty, som hun hadde hatt da hun var barn. Men hun mente å ha lest et sted at irske ulvehunder var snille kjemper med vennligsinnet temperament. Denne hunden viste et sett med nifst skarpe tenner. Det var bare en måte å finne ut hva slags temperament den hadde på. Hun stålsatte seg og gikk bort for å rekke frem hånden mot den.

«Hallo der. Du er virkelig flott, ikke sant?» sa hun lavt og stirret på Nicolos brede rygg. «Hva heter han?»

Nicolo bannet lavt på italiensk. Selv om han hadde vokst opp i England, falt han ofte tilbake til å bruke italiensk – språket som moren hadde brukt overfor ham da han var barn – når noe irriterte ham. Denne gangen var det denne kvinnen som hadde den frekkhet å vandre ubedt inn i hjemmet hans, og til og med inn i hans aller helligste. Han flyttet blikket fra skjermen som viste FTSE 100 indeksen og kikket seg over skulderen. Sophie klappet hunden på hodet.

«Dorcha», mumlet han. «På irsk betyr det mørk.»

«Så jeg hadde rett, det er en irsk ulvehund.»

Nicolo gryntet noe. Han var faktisk overrasket over hvor fryktløs hun var. Det fleste som møtte Dorcha, pleide å holde god avstand til en hund på størrelse med en ponni. Med den raggete svarte pelsen og den sterke halsen og kjevene, så Dorcha truende og farlig ut. Men i virkeligheten var han en vennlig sjel som likte å bli gjort stas på. Når som helst nå kom han til å legge seg på ryggen og la denne kvinnen klø ham på magen.

«Han ligner ikke egentlig en ulv», bemerket hun.

«Navnet kommer av at hundene ble brukt til å jage ulver, ikke av utseendet deres. Rasen var kjent i romertiden, og ulvehunder ble brukt som vakthunder og til å jage ulv og villsvin.»

«Jeg er glad for at han ikke ser ut til å ville jakte på meg.» Sophie smilte og fortsatte å klappe hunden. Nicolo var motvillig nødt til å innrømme at Christos Giatrakos’ sekretær var svært tiltrekkende. Han rynket pannen ved tanken på den greske inntrengeren som faren hans hadde plassert som sjef for Chatsfield hotellimperium. Han hadde aldri møtt Christos Giatrakos, og han hadde heller ikke til hensikt å gjøre det. I de siste åtte årene hadde han distansert seg fra Chatsfield, og han hadde sagt til seg selv at han ikke var interessert i hva som hendte med firmaet. Men farens beslutning om å ansette en administrerende direktør som kom utenfra, hadde vist ham at han faktisk brydde seg om familiefirmaet.

Det var mer for søsterens skyld enn for hans egen. Lucilla hadde arbeidet hardt for hotellkjedens flaggskip i London i årevis, og hun hadde all rett til å tro at hun skulle ta over etter faren som overhode for hele selskapet. Så det var forståelig at Lucilla var sint og skuffet over å bli forbigått. Nicolo hadde full sympati med henne. Hans eldre søster hadde gjort mye for å holde familien sammen etter at moren forlot dem og faren gikk til sengs med enhver værelsespike som fant nåde for hans øyne. Men i stedet for å få den toppjobben hun fortjente, ble Lucilla tvunget til å innta andre plass, og ta imot ordrer fra den nye direktøren.

Ergrelsen bruste opp i ham da han studerte Sophie Ashdown. Hvordan våget hun å spasere inn her fra fiendens leir og tro at hun var velkommen? Hver liten del av henne irriterte ham, fra den elegante lindrakten som måtte komme fra en topp designer, til de lange bena i stiletthæler som fikk leggene til å virke enda flottere.

Håret hennes var varmt honninggyllent. Han lurte på hvor mange timer hun hadde sittet i frisørstolen for å oppnå akkurat de skinnende bølgene som falt til halvveis ned på ryggen. Hun var like pen og velstelt som en premiekatt på utstilling. Og hun var opplagt vant til å få det som hun ville ved å flagre med de latterlig lange vippene. I sine yngre og villere dager ville han ha vært tiltrukket av denne subtile kombinasjonen av sexy sofistikert, og han ville ikke ha kastet bort mye tid før han hadde prøvd å få henne til sengs. Tanken ga ham bare selvforakt nå. Han foraktet den mannen han hadde vært, og han avskydde å bli minnet om fortiden.

«Dorcha, sitt.» Hunden travet straks bort til ham. Så han kunne i det minste hindre at den gjorde seg til latter for en vakker kvinne. Han så på dataskjermene, hvor det var mye aktivitet i de asiatiske markedene. Nikkei var gått opp tre hundre poeng. Han ville være alene så han kunne konsentrere seg om det han var dyktigst til. Nemlig å tjene penger. Han mislikte intenst å ha en ubuden gjest.

«Det kan være at du ikke forsto meg, miss Ashdown», sa han og gikk over gulvet. «Jeg er ikke interessert i aksjonærenes møte eller noe som helst annet sjefen din har å si.» Han la hånden på skulderen hennes og snudde henne rundt for å marsjere henne over gulvet mot døren. «Christos kan dra til helvete hva meg angår. Han har ingen rett til å drive Chatsfield.»

«Din far ga ham rett til det.»

«Min far må ta til fornuft og la min søster ta ansvaret. Lucilla kjenner bedriften mye bedre enn noen andre, inkludert Giatrakos.»

«Jeg forstår at du er lojal mot din søster …».

«Du forstår ingenting,» gryntet han. Det milde blikket i de brungrønne øynene hennes var dråpen som fikk begeret til å renne over. Et øyeblikk hadde han en uforklarlig lyst til å innrømme at han mente at faren hadde sviktet familien ved å overlate makten over firmaet til en utenforstående. Nicolo var ikke den som betrodde seg til noen. Ikke engang til sine få nære venner, og han forsto ikke hvorfor han var blitt fristet til det nå, overfor en kvinne som han knapt kjente.

Han sto så nær henne i døren at han kjente duften av parfymen hennes. Han kjente den igjen som Chatsfields egen duft. Sedertre, bergamott og hvit rose, med et hint av lavendel. Det vekket motstridende følelser i ham. Minner om den tidlige barndommen da han besøkte forskjellige Chatsfield-hoteller rundt i verden sammen med foreldrene. Også i dag duftet Chatsfield-hotellene av den samme parfymen som ble spredt gjennom luftanlegget og i toalettartiklene som gjestene ble utstyrt med.

Det hadde vært en lykkelig tid, tenkte Nicolo. Foreldrene hadde virket som om de var glade i hverandre. Han hadde vokst opp i tryggheten i en stabil familie. Men så hadde alt falt sammen. Moren hadde gått sin vei, og han hadde aldri sett henne igjen. Han hadde følt seg forlatt og nedbrutt. Og da han oppdaget sannheten om faren, ble han fylt av forakt.

Den velkjente duften av Sophie Ashdowns parfyme hånte ham. Han ville ikke tenke på fortiden, på hva han hadde gjort, det som han beklaget, og som naget ham langt inn i sjelen. Han hadde opplevd litt fred her, bortgjemt med datasystemene sine, og han mislikte intenst at hun trengte seg inn i privatlivet hans.

Han styrte henne ut av arbeidsrommet.

«Du klarte å finne veien inn i huset, så jeg er sikker på at du vil klare å finne veien ut.»

Et tordenskrall fikk alle rutene i de viktorianske vinduene til å dirre.

«Hvis jeg var deg, ville jeg skynde meg, miss Ashdown. Veien hit pleier å bli oversvømt når det regner, og det er en lang spasertur tilbake til landsbyen hvis bilen din blir sittende fast.»