LUCY MONROE

For pliktens skyld?

Oversatt av

Rita Grødahl

Lucy Monroe fikk sin første bok antatt av Harlequin i september 2002. Med den boken oppfylte hun en drøm hun hadde båret på i mange år: å få dele sine historier med lesere som elsker romantikk like høyt som hun selv gjør. Siden har hun solgt over tretti titler og ligget på bestselgerlistene både i USA og Storbritannia. Men det som har berørt henne mest, er alle leserbrevene hun har fått. Det viktigste målet for Lucy er å nå frem til leserne sine. Å få høre at hun har lykkes, er den beste belønningen for alle nettene hun har sittet oppe og skrevet til langt ut i de små timer.

Tilegnet Abigail og Jordan.

Jeg er så stolte av dere og kjærligheten dere deler

og håper den vil følge dere livet ut.

PROLOG

– Elsker han deg?

Angele hadde stilt moren spørsmålet én eneste gang. Den gangen hun forsto at faren hennes, Cemal bin Ahmed al Jawhar, fosterbror til kongen av Jawhar og hennes egen store helt, hadde flere barn utenom ekteskapet. Den gangen hadde hun nettopp begynt på universitetet og var utrolig naiv. Hun var så sikker på farens uskyld at hun først hadde trodd at tabloidbladet med artikkelen om ham som hadde blitt stappet ned i postkassen hennes, kun var en dårlig spøk fra noen som garantert ikke lenger kunne kalle seg hennes venn.

Til dags dato visste hun fortsatt ikke hvem som likte henne så dårlig at de følte trang til å knuse illusjonene hennes, og hjertet hennes samtidig. Hennes store helt hadde falt tungt fra pidestallen og gått i oppløsning foran øynene hennes, og han visste det ikke selv engang. Ikke til å begynne med. Den fortsatt billedskjønne brasilianske moren hennes hadde sett på Angele med de berømte, nøttebrune øynene sine, så lik hennes egne, i flere lange sekunder og avslørt smerten hun følte ved å måtte besvare dette spørsmålet.

– Ikke alle mennesker er så heldige å bli elsket, selv om de elsker den andre høyere enn livet.

– Men hvorfor blir du hos ham da?

– Jeg er jo ikke hos ham. Vi lever adskilte liv.

Da ble enda en av illusjonene hennes knust. De bodde i USA for at Angele skulle få en utdannelse og sjansen til å leve et anonymt liv, trodde hun. De hadde valgt USA fordi landet hadde mer enn nok med sine egne skandaler, og fordi amerikanere ikke brydde seg om å jakte på ubetydelige berømtheter som de rike og mektige fra et lite land i Midtøsten som Jawhar.

På en måte hadde moren beskyttet Angele fra sannheten, men hun hadde også beskyttet seg selv fra ydmykelsen ved å være gift med en uforbederlig skjørtejeger. Da skjønte hun plutselig hvorfor turene deres til både Brasil og Jawhar alltid var både korte og sjeldne. Det forklarte også hvorfor farens besøk også alltid var det samme, selv om han kom oftere.

– Hvorfor skiller du deg ikke fra ham?

– Jeg elsker ham.

– Men han …

– Han er mannen min! Lou-Belia hadde rettet opp den lange, slanke ryggen og sett fast på henne. – Jeg vil ikke gjøre skam på familien min ved å skille meg.

Det var for så vidt et godt argument sett i lys av at Angeles far var en del av den kongelige familien i Jawhar. Allikevel hadde Angele den dagen sverget på å aldri bli som sin mor. Hun skulle ikke bli sittende fast i et ekteskap uten gjengjeldt kjærlighet, et ekteskap som voldte henne mer sorg enn glede. Den gangen hadde hun trodd på det. Tross alt, selv om ingenting formelt var avgjort, var hun selv lovet bort til kronprinsen av Zohra, sjeik Zahir bin Faruq al Zohra, fra hun var tretten år. Arvingen til tronen i Zohra og den mest ærbare mannen i Midtøsten og alle andre steder. Det hadde hun trodd på. Helt til i dag, da hun mottok en pakke med fotografier av Zahir i posten.

Følelsen av déjà vu skylte over henne da hun mintes hvordan det hadde vært fire år tidligere. Da, som nå, fikk hun kuldegysninger nedover ryggraden, og hun ble merkelig klam over hele kroppen. Hvis noen hadde spurt henne bare en time tidligere, ville hun aldri i verden ha trodd at Zahir noensinne ville stå i sentrum for en skandale brettet ut i tabloidpressen. Hun ville ha forsvart ham med nebb og klør og argumentert at han var en mann med høy grad av integritet, at han kjente til de pliktene som ventet ham, og aldri noensinne kom til å bli tatt på fersk gjerning for noe – i hvert fall ikke bli avbildet i pressen sammen med en eller annen ubetydelig kvinne.

Akkurat. Den andre helten hennes.

Nå satt hun her og så på fotografiet hun holdt i hånden, et nærmest uskyldig bilde av Zahir som hjalp en brystfager blondine inn i passasjersetet på den sølvgrå sportsbilen sin. Hun kjente gråten sette seg i halsen og hørte kun den skjelvende lyden av sin egen pust i det nesten tomme kontoret. Munnen hennes fyltes av en metallisk smak av frykt da hun skjelvende skjøv det øverste bildet til side for å se på det neste. Bildet viste Zahir i en het omfavnelse, der han kysset den samme blondinen, som nå var ikledd en bitte liten bikini der de lå ved siden av et luksuriøst svømmebasseng. Angele kjente ikke igjen omgivelsene. Det var et stort hus i middelhavsstil i bakgrunnen, som kunne være omtrent hvor som helst i verden, ettersom akkurat den arkitektoniske stilen var veldig populær fra Europa til Sør-Amerika. Men hun kjente igjen lidenskap når hun så den, og det tvang frem et gammelt minne hun helst ville glemme.

Hun hadde vært atten år og dypt forelsket i Zahir. Hun brydde seg ikke om hva andre mente om det. Dette var ingen vanlig tenåringsforelskelse, men et dypt, seksuelt begjær som hadde vokst seg frem i løpet av det samme året. Hun hadde antatt at Zahir hadde holdt seg i skinnet i alle disse årene som var gått siden ekteskapskontrakten ble inngått, fordi han mente at hun var for ung. Men nå var hun atten, og formelt sett voksen. I hvert fall i forhold til det som var vanlig i det landet hun hadde vokst opp i, USA. De hadde vært på en statsmiddag, deres første offentlige opptreden som par. Hun hadde trodd det ville bli en perfekt anledning for deres første kyss, og hadde skamløst dratt ham med seg til et avsondret hjørne av gårdsplassen. Fylt av forventning hadde hun sett opp i de grå øynene hans, som nærmest så svarte ut i mørket. Hun hadde lagt hendene på bicepsene hans og kjent varmen fra kroppen hans gjennom stoffet i den formelle dressen, løftet haken opp mot ham og tigget ham om å kysse henne. Hun hadde vært sikker på at mannen som en dag skulle bli hennes ektemann, aldri ville nekte henne et kyss. Det var helt naturlig. Hun hadde ventet i noe som føltes som en evighet, før hun slo opp øynene.

– Zahir?

– Dette er ikke det rette tidspunket, ya habibti. Han hadde skjøvet henne varsomt fra seg. – Du er fortsatt bare et barn.

Fullstendig knust hadde hun ikke greid å gjøre annet enn å nikke og tvinge tårene av skam tilbake.

Han hadde ristet på hodet og klappet henne på armen. – Så da, ya habibti. Vår tid har ennå ikke kommet.

Da han fulgte henne tilbake til selskapet, hadde hun trøstet seg selv med at han i det minste hadde kalt henne elskede. To ganger.

En hard latter unnslapp henne der hun nå sto og så på bildet av ham der han kysset en annen kvinne. Angele var nå tjuetre år, og hun ventet fortsatt på at Zahir skulle innse at hun ikke lenger var et barn. Hvis hun aldri hadde fått se dette bildet, ville hun vel heller aldri ha innsett at den dagen ikke ville komme.

Hun blunket vekk tårene som sprengte seg på, og skjøv forsiktig alle bildene fra seg og la dem side om side foran seg på kontorpulten. Det var ikke første gang hun så gjennom dem, men denne gangen nektet hun å se bort eller samle dem sammen og legge dem bort i et forsøk på å glemme at de eksisterte. Zahir mente tydeligvis ikke at denne kvinnen var et barn. Nei, Elsa Bosch var alt en mann kunne drømme om. Ekstravagant, vakker, yppig, og ikke minst erfaren. Angela rynket brynene. Hun visste at hun selv ikke var noen av delene.

Hun visste ikke hvorvidt Zahirs ære ville ansees for å være besudlet av dette sidespranget med den tyske skuespillerinnen. Kanskje ikke ennå. Tross alt var ikke trolovelsen mellom dem formelt annonsert, og han hadde alltid behandlet henne som en kusine, ikke som en kjæreste, tross hennes forsøk på å rette på akkurat den saken. Hun hadde tillatt den kjærligheten hun selv følte, og den fremtiden hun hadde trodd de var ment å skulle dele, bli selve grunnlaget for drømmer som ikke lenger hadde rot i virkeligheten. Hun hadde trodd at han en dag ville innse at hun ikke lenger var den unge piken som ekteskapskontrakten hadde blitt forhandlet frem omkring. Nå hadde hun ventet i ti år. Ti år, der hun ikke hadde gått ut med andre menn, og til og med latt være å gå på avgangsballet på high school fordi hun hadde sett på seg selv som forlovet. Hun hadde fått mannlige venner på college, men ikke tillatt noen å se på henne som noe annet enn en studievenn. Hun hadde antatt at Zahir, som hun selv, fylte livet sitt med familie, ansvar og venner, men ingen spesiell kvinnelig venn. Det hadde aldri slått henne.

I motsetning til hennes far hadde Zahir vært ytterst diskré i forholdet til Elsa Bosch, men det vesentlige var at han hadde hatt et forhold. Bildene løy ikke. Burde hun ikke føle sorg nå, slik hun hadde følt det den gangen bildene av faren ble publisert? Hun følte seg hul innvendig. Tom. Tømt for alle de følelsene Zahir i så lang tid hadde vekket i henne. Og ulikt forrige gang hun fikk denne typen bilder i posten, krevde avsenderen nå penger for å tie. Hvis hun ikke betalte, ville bildene bli tilbudt hvert eneste amerikanske og europeiske tabloidblad.

Bare det faktum at han hadde et forhold til en kvinne som hadde kledd seg naken i sin siste film, ville være mer enn nok til å sende sjokkbølger gjennom kongerikene Jawhar og Zohra. Angele grøsset ved tanken på hva som ville skje hvis bildene ble offentliggjort. Da hun mottok dem, hadde hun øyeblikkelig gjort en grundig sjekk av den tyske skuespillerinnen, og hun hadde raskt kunnet fastslå at hun absolutt ikke var passende selskap for en blivende konge.

Men det var tydelig at Elsa Bosch var det selskapet han foretrakk. Bildene viste mye bar hud, men enda mer lidenskap. Og lykke. Zahirs lykke. Angele hadde aldri sett ham smile som han gjorde på noen av disse bildene. Selv på de bildene han ikke smilte, hadde han en avslappet aura hun aldri hadde sett når han var sammen med henne.

Kjærlighet kunne nok få en kvinne til å forbli gift med en skjørtejeger, men den kunne også gi en annen type kvinne mot til å sette den mannen hun elsket, fri. Når hun nå satt her og så på disse bildene, visste Angele dypt i hjertet sitt at hun ikke kunne be Zahir om å opprettholde en forlovelse forhandlet frem av menn som ikke et øyeblikk hadde hatt kjærlighet mellom to mennesker i tankene. Hennes kjærlighet for ham krevde mer. Hans manglende kjærlighet krevde sin frihet.

FØRSTE KAPITTEL

Tynget av skyld og fylt av misunnelse lyttet Zahir til den yngste brorens stolte stemme da han ga sine ekteskapsløfter. Amirs stemme var nær ved å briste da han ikke bare lovet troskap, men også kjærlighet til sin brud. Graces øyne var fulle av tårer, men smilet hennes vokste der hun sto og stirret fascinert på brudgommen. Hennes egen stemme skalv da hun gjengjeldte løftet om kjærlighet.

Kjærlighet.

Begge brødrene hans hadde funnet kjærligheten med kvinner som ikke helt passet inn i deres verden, men siden ingen av dem var arving til tronen, ble det akseptert. For ham var det annerledes. Hans valg av brud var allerede tatt for ham for ti år siden.

Han lot blikket gli over gjestene, forbi den smilende faren, konge i eget land, og moren som gråt av glede, til den kvinnen som en dag skulle bli hans kone. Til tross for manglende blodsbånd ble Angele bin Cemal behandlet som en favorittniese av onkelen, kongen av Jawhar. Blikket deres møttes, men hun trakk raskt sitt til seg og fokuserte på brudeparet. Han følte seg avvist, men var ikke overrasket. Alle hadde blitt sjokkert da Angele, valgt ut av begge kongefamiliene til å bli hans kone, nektet å delta i noen av bryllupsforberedelsene. Hun hadde oppgitt som grunn at hun ikke følte hun hadde noen familiær tilknytning verken til bruden eller brudgommen. Hun hadde stått på sitt og motstått presset både fra sin mor og Grace.

Zahir hadde tatt umedgjørligheten hennes nettopp for det den var, et krav om at han formaliserte forlovelsen mellom dem. Hun var tydeligvis ferdig med å vente, og han selv hadde også innsett at det nå var på tide å gjøre sin plikt. Dessuten hadde faren hennes holdt sin del av avtalen. Han var ikke lenger å se i tabloidpressen.

Da Zahirs mor fortalte ham hvor knust Angele ble da hun fikk vite om farens utroskap, og heller ikke ville snakke til mannen på over et år, ble Zahir nødt til å gjøre noe. Cemal sto muligens ikke sin datter nær, men Zahir aktet ikke å stå på sidelinjen og se på at den eldre mannen brakte skam over dem alle med sin manglende diskresjon. Han hadde satt som betingelse for å gjennomføre giftermålet at Cemal tok seg sammen og sluttet å opptre som en rockestjerne blant Europas jetsett. Cemal tok kravet alvorlig, plukket opp stumpene av ekteskapet sitt, og hadde nå ikke figurert i skandalepressen på nesten fem år. Det var tydelig at han tok datterens giftermål mer alvorlig enn sitt eget, tenkte Zahir med et skjevt smil for seg selv.

Han ville aldri bli slik, selv om ekteskapet hans skulle bli kjærlighetsløst. Han hadde også en sterk mistanke om at Angele, i motsetning til moren, aldri ville tolerere sidesprang. Staheten hennes ga ham faktisk et gryende håp for de kommende årene. Hun kom ikke til å bli noen dørmatte, det var sikkert. Men samme hvor spennende Zahir fant denne nye siden av Angele, ble tålmodigheten hans satt kraftig på prøve etter som bryllupsfestlighetene gikk sin gang. Hun tok stahetsbegrepet til nye høyder da hun nektet å delta på noen av de formelle bryllupsbildene.

– Kom nå, lille prinsesse. Du har fått markert poenget ditt. Kong Malik av Jawhar klappet Angele på skulderen. – Vær nå ikke kamelen som biter seg selv i halen.

Angele smilte til onkelen, et smil som ikke rakk opp til øynene, og ristet på hodet. – De formelle bildene er for familien, ikke venner.

Overrasket, og ikke lite imponert, rynket Zahir brynene. Hun hadde aldri sagt imot kongen før.

– Du er nesten familie nå, sa Zahir, men hun ristet på hodet og gjorde mine til å gå. Han skulle til å gripe tak i armen hennes, men dro hånden raskt til seg igjen da det gikk opp for ham hva han nesten hadde gjort. De var ikke formelt forlovet. Det å røre ved henne var høyst upassende. Som kommende konge kunne han ikke tillate seg å gjøre noe uoverveid, i alle fall ikke i full offentlighet.

Hans uoffisielle affære var også over, og nå følte han seg som en tosk fordi han hadde lengtet og søkt etter noe han aldri kunne få. Et liv fylt med kjærlighet og lykke var noe brødrene hans kunne se frem til, ikke han.

Kong Malik lo. – Nå begynner du å se barnet som en kvinne med sin egen vilje, ikke sant?

Zahir kunne ikke nekte. Han hadde heller aldri sett henne kle seg så utfordrende. Og det virket. Hun var absolutt forførende. Vant som han var til å knapt legge merke til henne, ble han overrasket over å kjenne begjæret skyte gjennom kroppen da hun ankom. Lyse striper glitret i det mørkebrune, glatte håret, som var satt enkelt opp i nakken og avslørte den lange, slanke halsen og de delikate, kremfargede skuldrene. Den myke ferskenfargede kjolen var tettsittende om den slanke kroppen. Og selv om hun ikke hadde morens supermodell-lange ben, var hennes egne slanke og smekre. Og hun var minst like vakker som moren, og dobbelt så sexy. Når han la disse fakta sammen med den frekke standhaftigheten hun nå la for dagen, ble kombinasjonen dødelig for hans lenge tilbakeholdte libido.

Det minnet ham også på at hans fremtidige kone ikke var oppdratt i beskyttede omgivelser i de kongelige palasser. Det likte han.

Kanskje ville ikke ekteskapet med henne bli så verst. For å være ærlig var kjærligheten oppskrytt. Denne nyoppdagede lidenskapen var verdt å utforske, og mer enn han kunne ha ønsket seg.

*

– Var ikke bryllupet vakkert?

Angele smilte bittersøtt mot moren.

– Jo. Det var vakkert. Den tydelige kjærligheten mellom Amir og Grace gjorde alt enda vakrere.

Moren smilte. – Det minnet meg om mitt eget bryllup. Lou-Belia sukket. – Vi var så forelsket.

– Jeg tror ikke Amir er slik som far.

Lou-Belia rynket brynene. – Du vet at Cemal har roet seg ned nå.

Angele visste det, men hun strevde fortsatt med sine egne følelser for mannen som hadde vært utro mot sin kone over flere tiår. Hun var glad for å se at forholdet mellom foreldrene så ut til å gå seg til igjen. De var mye mer sammen nå, og bodde til og med i samme hus. Faktisk var faren veldig hengiven mot moren for tiden, men det såret Angele på et dypere plan at faren ikke hadde sluttet med de utenomekteskapelige affærene før hun hadde konfrontert ham og nektet å ha noe med ham å gjøre på et år. Hva sa det om dybden på hans kjærlighet for moren?

Han hadde tigget moren om å bygge bro over kløften mellom dem. I prosessen hadde de funnet tilbake til hverandre, men forholdet til Angele var aldri blitt som før.

– Så du setter bare en strek over det som har skjedd? spurte hun moren.

– Vi legger det bak oss for fremtidens skyld. Lou-Belias verdensberømte smil var mykt. – Det har gått fem år, menina.

Lille venn. Det var lenge siden Angele hadde vært morens lille venn, samme hva hun, eller Zahir for den saks skyld, trodde. Allikevel ga hun moren en varm klem.

– Du er en varm, tilgivende kvinne, mor. Jeg er veldig glad i deg.

Men jeg vil ikke bli som deg, tenkte hun for seg selv.

Med den tanken i hodet gikk hun for å lete etter mannen som en dag skulle bli konge i eget land. Noen minutter senere gled hun stille inn gjennom den halvåpne døren til Zahirs kontor. Hun hadde blitt fortalt at han var gått inn hit.

– Lurer du deg unna pliktene, prins Zahir? Hun la armene kokett i kors. – Fy, fy, fy. Hva ville din far ha sagt hvis han visste det?

Rommet passet godt til Zahir. Maskulint, overdådig og imponerende. Allikevel var det noe i valget av kunst og de gamle, velholdte møblene som reflekterte noe mer, noe spesielt. Et øye for detaljer og sans for det vakre som hun visste få mennesker la merke til.

I alle år hadde nok Zahir knapt lagt merke til henne, men hun hadde fulgt nøye med på alt som angikk ham, og trolig kjente hun ham bedre enn de fleste. Hun undret seg fortsatt over avsløringen fra noen måneder tilbake. Det hun hadde trodd om ham før hun mottok bildene, hadde bare vært et selvbedrag, men å innse dette gjorde ikke at hun følte seg noe bedre. Episoden hadde fått henne til å føle seg som en dum og naiv tenåring igjen. Hun var en jomfru på tjuetre år uten noen fremtid, og hun visste hvem hun kunne takke for det. Hun hadde klamret seg til håpet og eventyret, som aldri ville få en slik lykkelig slutt som hun ønsket. Hennes egne foreldres ekteskap burde ha lært henne det for lenge siden.

Zahir så opp fra noen papirer han satt og bladde gjennom, og sperret opp øynene da han fikk øye på henne. Han reiste seg raskt, i hele sin hundre og nittito centimeter imponerende høyde. Han var kledd i den tradisjonelle kappen og hodetørkleet over en europeisk skreddersydd dress, noe som gjorde ham desto mer tiltrekkende på henne. Ikke at han ville legge merke til virkningen han hadde på henne. Før noe slikt skjedde, måtte han først legge merke til at hun var kvinne.

– Prinsesse Angele? Hva gjør du her?

Han kalte henne alltid prinsesse, selv om hun ikke var det. Helt siden gudfaren hennes, kong Malik, hadde gitt henne kallenavnet mange år tidligere, hadde det blitt hengende ved. Hun hadde alltid syntes at det var søtt, men innså nå at det skapte en ytterligere barriere mellom henne og Zahir. Han nektet rett og slett å si hennes rette navn, slik det ville være naturlig for en fremtidig brudgom å gjøre.

Han så forbi henne, ventet trolig at en selskapsdame skulle dukke opp, men hun hadde etterlatt både moren og eventuelle andre som var ment å skulle beskytte henne, i den store ballsalen. Hun lukket døren bak seg. Kneppet av dørlåsen ga gjenlyd i det stille rommet.

– Har jeg glemt en avtale vi har? spurte han perpleks. – Vil du at jeg skal ledsage deg til bordet?

– Jeg greier fint å gå til bordet selv, takk. Hun hadde bedt om å ikke bli plassert ved siden av ham ved bordet. – Jeg vet om Elsa Bosch.

Hun hadde ikke tenkt å åpne med den replikken, men nå fikk det bare stå til. Hun hadde betalt utpresseren, ikke bare én gang, men to. Etter denne helgen kom ikke lenger ryktet hans til å være hennes problem. Fotografen ble nødt til å finne en annen å skvise for penger.

Et drag av ubehag spredte seg over Zahirs ansikt. Hun visste ikke helt hvorfor. Var det fordi et sladreblad hadde trykket et bilde av ham og elskerinnen i Paris en uke tidligere? Sammenliknet med bildene Angele satt på, var scenen med de to i intim samtale ved et bord på en fortausrestaurant i Paris rett og slett kjedelig. Men som hun hadde antatt, ga bare det faktum at Zahir var nær «venn» med skuespillerinnen, grunnlag for spekulasjoner om en større skandale. Eller kanskje han var skuffet over at hans pertentlige og korrekte nesten-forlovede tok opp temaet? Hun hadde anstrengt seg hardt i mange år for å gjøre og være det som var forventet av en fremtidig dronning.

– Det er ikke noe du trenger å bekymre deg om.

Ordene hans slo mot henne og såret henne mer enn hun ville ha trodd var mulig. Hun hadde forventet at han skulle bli sint. Frustrert kanskje. Men avvisende? Det hadde hun ikke forventet. Hun aktet ikke å la det passere. Hun visste hva som hadde skjedd. Hun visste også at hun selv, i motsetning til denne skuespillerinnen, var håpløst uerfaren, noe hun også aktet å gjøre noe med. Nå. I kveld. På et eller annet vis såret det henne dypt å innse at Zahir hadde mer til felles med faren hennes enn hun hadde trodd, men samtidig gjorde det henne mer besluttsom.

– Bildet var ganske flatterende, for dere begge.

Han reiste seg. – Hør her, prinsesse …

– Jeg heter Angele.

– Jeg vet det.

– Jeg foretrekker at du bruker navnet mitt. Jeg er ingen prinsesse.

Og ikke ville hun noensinne bli det heller. I løpet av de siste årene hadde hun ikke bare blitt voksen, men også endelig våknet og oppfattet verden som den var. Mannen hun hadde elsket i så mange år, var ikke mer lysten på å gifte seg med henne enn han var på å danse naken på det neste kongelige ball.

– Angele, sa han, som om han gjorde en stor innrømmelse. – Ms Bosch har ingenting med oss to å gjøre.

Han tok feil. Fullstendig feil. – Du smilte på bildet. Du virket lykkelig.

Zahir så på henne som om hun snakket et fremmed språk, ikke ett av de fem han selv snakket flytende.

– Det sto at du hadde avsluttet forholdet.

– Ja.

– Fordi dere ble fotografert sammen. Hun sa det som om det var en kjensgjerning.

Han rynket brynene, men nikket kort. – Ja.

Men Elsa var ikke saken her og nå, tenkte Angele. Hun måtte huske på det, selv om bildet av de to sammen hadde brent seg inn på netthinnen hennes. Hun skjøv seg ut fra veggen og gikk mot statuettene som sto utstilt i en mahognimonter. Hennes personlige favoritt var en beduin som red på en hest, utskåret i mørkt tre. Det så ut som begge hvert øyeblikk ville ri av gårde i vill fart ut i ørkenen. Men så la hun merke til en ny en. Dette var også en beduin, men kun en mann kledd i nomadenes klesdrakt. Han så ut i det fjerne med en holdning som henledet tankene på en lengsel så sterk at gråten satte seg i brystkassen.

– Når kjøpte du denne?

– Det var en gave.

– Fra hvem?

Han svarte ikke. Hun snudde seg mot ham. – Elsa?

Han ble stram om kjeven, og hun forsto at han ikke ville svare. Hun nektet å la det såre henne. – Hun kjenner deg godt.

– Jeg vil ikke lyve for deg. Forholdet vårt strakte seg over flere år, ikke bare noen dager. Stemmen hans hadde en skarp snert som Angele ikke helt greide å tolke.

– Jeg har forstått det.

– Jeg er overrasket over å høre at du leser sånt søppel.

Hun bet ikke på kroken. Heller ikke på det uuttalte spørsmålet om hvor hun fikk informasjonen sin fra. I stedet sa hun det eneste som var viktig her og nå. – Du vil ikke gifte deg med meg.

– Jeg skal gjøre min plikt, slik jeg er pålagt.

– Du kommer til å bli en stor konge en dag, men du unngår å svare. Dessuten var det ikke et spørsmål, mer en konstatering av fakta.

– Hvis dette har noe med ms Bosch å gjøre, bør du huske på at vi ikke er offisielt forlovet.

– Skal jeg finne trøst i å tolke det dit hen at du ikke ville vært utro hvis vi var forlovet? spurte hun forsiktig.

For første gang så hun sinnet hans blusse opp. – Selvfølgelig.

– Det gjør jeg ikke.

– Ikke vær latterlig, prin… Angele. Jeg er ikke faren din.

– Nei, det er du ikke. Men dette handler ikke om Elsa Bosch. Ikke egentlig.

Til syvende og sist handlet det om kjærlighet. Det handlet om å elske noen så høyt at du lot dem gå. Men det hørtes så klissete ut å si det på den måten, og hun ville aldri ytre ordene høyt. Men det handlet også om å forstå at hun selv fortjente å bli elsket, fullt og helt, av mannen hun skulle tilbringe resten av livet sammen med.

Det så ikke ut som han trodde på henne, og hun kunne formelig se tankene hans rase av gårde. Han forsøkte å finne de rette ordene for å berolige henne. Ord som ikke fantes og som heller ikke ville gjøre særlig nytte.

– Brødrene dine har funnet lykken, mens du sitter fast i et løfte mellom to mektige menn som ikke forstår hva det vil koste deg å gjennomføre avtalen.

– Jeg ser ikke på det som å sitte fast. Jeg var voksen da avtalen ble inngått. Jo, han hadde vært voksen, men allerede bundet av plikten. – Jeg valgte min egen fremtid.

En alfahann som Zahir var nødt til å si dette for å overbevise seg selv, ellers ville han ikke greie å godta de begrensningene andre hadde satt for ham. Det lå ikke i hans natur. Han var en beduin i hjertet, men med ansvar for et helt folk.

– Du vil ikke gifte deg med meg, gjentok hun. – Og jeg vil ikke tvinge deg inn i noe du kun gjør av plikt.

Han knep sammen øynene, mørk i blikket. – Jeg forstår ikke hva du mener.

– Vi har vært forlovet i ti år, Zahir. Hvis du hadde villet gifte deg med meg, ville vi allerede vært gift og levd i harmoni her i familiepalasset.

– Tiden var ikke inne.

Hun hadde hørt argumentet før, og trodd på det. Først var hun for ung. Så ble faren hans syk. Tanken på å annonsere sin forlovelse på et slikt tidspunkt var upassende. Det var det Zahir hadde sagt. Så ble Khalil forlovet med Jade og stjal rampelyset med bryllupsforberedelser og deretter selve bryllupet. Ikke lenge etter det annonserte Amir og Grace at de var forlovet. Og nå var de altså her i deres bryllup. Det var gått fem år siden hun ble myndig. Fem år, og han hadde ennå ikke funnet det riktige tidspunktet å annonsere forlovelsen på, langt mindre gjennomføre et bryllup. Det kom aldri til å skje. Og hvis det skulle skje, måtte det være når Zahir ville det, ikke fordi plikten tvang ham til å gjøre det. Dette ønsket hun ikke, selv om hun måtte gi slipp på drømmen om en fremtid sammen med ham. Det gjorde vondt å tenke tanken. Vondere enn å se Zahir kysse Elsa på bildene.

Men hvem var det hun egentlig lurte her? Ikke seg selv. Å se lykken i Zahirs ansikt hadde knust hjertet hennes, men ikke begjæret. Hjertet hennes blødde, men det var bedre enn å leve med en mann som ikke elsket henne. En mann som ikke engang likte henne såpass at han ønsket å tilbringe litt tid sammen med henne. Det var merkelig nok Amirs bryllupsplaner som hadde fått henne til å bestemme seg. Amir var lovet bort til en annen mektig sjeiks datter, men Lina hadde motsatt seg ekteskapet, og Amir hadde endt opp med å gifte seg med den kvinnen han elsket.

Som Angele hadde sagt til sin mor, var det kjærligheten mellom Amir og Grace som gjorde seremonien så vakker. Det hun ikke hadde sagt, var at hun hadde sett misunnelsen i Zahirs ansikt da han så på Amir. Ingen andre hadde lagt merke til det, selvfølgelig, men Angele hadde brukt hele livet på å studere Zahir og kjente ham veldig godt. Linas mot hadde gitt Angele mot til å legge en plan, og Amirs lykke i dag hadde bare gjort henne mer bestemt på å gjennomføre den. Hvis Zahir hadde sjansen til å få oppleve det samme som brødrene, så fortjente han muligheten.

– Zahir, jeg har alltid ment at du er en ærlig mann med stor integritet.

– Det er jeg.

– Er du forelsket i meg?

Han blunket ikke engang over spørsmålet. – Forholdet mellom oss to handler ikke om kjærlighet.

– Jeg vet det, men vær så snill, bare denne ene gangen, svar ærlig på spørsmålet. Ja eller nei?

– Jeg skjønner ikke hvorfor du spør om dette.

– Jeg ber deg ikke om å forstå, bare svare.

– Nei.

Hun skulle nesten til å spørre om han nektet å svare, men da hun så inn i øynene hans, så hun medlidenheten i dem. Han visste at hun hadde følelser for ham som han ikke gjengjeldte. Smerten hun nå følte, var ikke mindre, selv om hun hadde forventet det.

Hun greide å nikke. – Det var det jeg trodde.

– Kjærlighet er ikke nødvendig i et ekteskap som vårt.

– Jeg er ikke enig. Jeg vil ikke gifte meg med en mann som aldri kommer til å elske meg.

– Jeg …

– Du har ikke funnet noe hos meg som er verdt å elske på disse ti årene. Jeg tror ikke du vil finne noe nå.

– Du har alt en fremtidig dronning trenger.

– Du fortjener å bli like lykkelig som brødrene dine.

– Det står ikke skrevet i stjernene for meg.

Ordene hans skar henne i hjertet, men hun hadde en plan, og den ville hun ikke vike fra.

– Det kan komme til å gjøre det.

– Jeg vil ikke snu ryggen til plikten min, sa han bestemt.

– Jeg vil, svarte hun.

ANDRE KAPITTEL

Ordene hennes var som et slag i mellomgulvet. En del av Zahir hadde alltid forventet at Elsa Bosch skulle forråde ham, om enn ikke på den måten hun til sist hadde gjort. Han hadde ikke kunnet gi henne det hun ønsket seg, han kunne ikke forplikte seg til en fremtid med henne. Tanken på at Angele også skulle svikte, var ikke til å leve med.

– Du kan ikke mene det alvorlig. Han gransket henne nøye, så etter tegn på at hun kanskje hadde drukket for mye champagne, men blikket hennes var krystallklart. Hun var rød i kinnene, men det kunne like gjerne skyldes samtalen deres her og nå.

– Jo. Hun så ned på statuetten foran seg og rørte forsiktig ved den. – Jeg vil ikke tillate at du blir sittende fast i et ekteskap med en kvinne du ikke kan elske.

– Og du forventer at mannen din skal elske deg.

– Ja.

– Du ser ut til å ha glemt hvor viktig det er å gjøre sin plikt i forhold til familien.

Et glimt av sinne dukket opp i Angeles mørke øyne. – Moren min gjorde nettopp det, sin plikt. Det er én av de viktigste grunnene til at jeg ikke vil gjennomføre den farsen dette arrangerte ekteskapet ville blitt.

– Å forene to kongedømmer er ingen farse.

– Jeg er ikke et medlem av kongefamilien, samme hvor velvillig kong Malik er overfor meg og far.

Det var sannheten. Cemal hadde riktignok vokst opp i den kongelige husholdningen etter at hans foreldre døde, og blitt oppdratt som Maliks bror, men de hadde ingen blodsbånd.

– Jeg visste ikke at dette plaget deg.

– Det gjør det ikke heller.

– Du bruker det som grunn til å ikke gjøre det du er forpliktet til.

– Jeg har aldri forpliktet meg til noe. Jeg ble informert om at vi en dag skulle gifte oss. Da var jeg tretten år.

Bare en pike. Han følte med henne.

– Men du har aldri klaget før. Hvorfor akkurat nå?

– Jeg har spunnet luftslott lenge nok. De har ingen rot i virkeligheten.

– Jeg tror du blir nødt til å tenke nøyere gjennom dette.

– Jeg gir deg friheten, Zahir, sa hun, sliten nå. – Du burde takke meg heller enn å holde meg til avtalen.

Trodde hun virkelig at hun gjorde ham en tjeneste?

– Det vil bringe skam over familiene våre.

– Kom igjen. Forlovelsen er ikke engang formalisert.

– Allikevel er det forventet.

– Og så? Hun trakk på skuldrene, som om det ikke spilte noen rolle for henne. – De som forventer noe, får bare bli skuffet.

– Som faren min? Og den mannen du kaller onkel? De ville bli ydmyket begge to.

Blikket hun sendte ham, fortalte at hun ikke kjøpte argumentet.

– Skuffet muligens nå, men ikke like ydmyket som ved en skilsmisse.

– Skilsmisse? Han kjente henne ikke særlig godt, men han hadde aldri sett på henne som pessimist. – Jeg forstår ikke hva du mener.

– Zahir, da. Kan du ærlig talt si meg at du ikke føler et lite snev av håp for fremtiden akkurat nå? At lettelsen og gleden er større enn trangen til å snakke meg bort fra dette?

Han var sjokkert, men forholdt seg taus. Trodde hun virkelig at hun gjorde ham en tjeneste? Trodde hun at han ville takke henne for å bryte sitt løfte? Hva i all verden kunne ha fått henne til å tenke i de baner?

Hun sukket, og skuldrene hennes sank sammen akkurat nok til at han forsto at hun ikke var like rolig som hun ga inntrykk av. – Tausheten din sier mer enn tusen ord. Jeg tar alt ansvaret som følger med å bryte avtalen, både i forhold til familiene våre og pressen.

– Nei!

Han reiste seg brått, men hun vek ikke en tomme. – Jeg har bare ett ønske.

Han stoppet brått på sin ferd rundt skrivebordet.

– Hva da?

– En natt i din seng. Bryllupsnatten jeg aldri kommer til å få oppleve.

Forespørselen hennes satte ham fullstendig ut av spill. Hva i all verden tenkte hun på?

– Hvorfor? glapp det ut av ham, mens han samtidig forsøkte å forstå hva hans alltid så korrekte vordende brud tilbød ham, nei, krevde av ham, som ikke var ment å skje før etter at de var gift. En arving kunne ikke bli unnfanget før den tid.

– Jeg vil at du skal være min første.

Selvfølgelig. – Men du vil ikke gifte deg med meg.

– Ville du gifte deg med Elsa Bosch?

Han hadde lekt med tanken på et tidspunkt. Han hadde trodd på kjærligheten. For en tosk han hadde vært. Men selv den gangen visste han at det ikke hadde noen hensikt å tenke tanken engang. Han hadde raskt innsett at det var flere ting enn karrieren hennes som gjorde henne upassende som dronning av Zohra. – Det var ikke noe jeg vurderte.

– Men du hadde sex med henne.

De direkte ordene ga ham følelsen av å være i ferd med å falle ned i harens hull, som i eventyret om Alice. Det var på tide å sette en strek for denne samtalen.

– Dette vil jeg ikke diskutere med deg.

– Jeg spør ikke, jeg bare konstaterer fakta.

– Hele denne samtalen er galskap.

– Nei. Det som er galskap, er at to mennesker gifter seg av plikt til familien i det tjueførste århundre.

Den amerikanske oppveksten hennes hadde mye å svare for.

– Jeg kommer til å bli konge en dag. Kvinnen som skal stå ved min side, må være egnet til rollen. Angele visste dette. Han burde ikke være nødt til å minne henne på det. – Kjærlighet har ingenting med forpliktelsene våre å gjøre.

– Du sier det som om det skulle være et skittent ord.

Det var hans tur til å trekke på skuldrene.

– Begge brødrene dine har funnet kjærligheten.

– De har ikke det samme ansvaret som meg. Jeg skal bære kronen.

Dessuten hadde ingen av dem hatt det enkelt på den veien de valgte. Zahir hadde ingen ønsker om å følge i deres fotspor. Han hadde nok utfordringer å se frem til i livet.

– Faren din bærer ingen krone.

– Ikke heng deg opp i dumme detaljer. Dette er for viktig til det. Han kunne ikke tro at hun faktisk sto her og sa disse tingene. – Jeg trodde du skjønte hvilken forpliktelse du hadde.

– Min største plikt er overfor meg selv. Jeg vet at du ikke ser det på den måten, men det gjør jeg. Jeg tror ikke stater vil bli veltet eller ledernes ære forsvinne om de søker personlig lykke.

– Hvor finner du æren i å bryte forlovelsen vår?

– Vi er ikke forlovet.

– Så godt som.

– Mener du virkelig at vi er det? Hun stilte spørsmålet på en måte som om svaret hans var av vital betydning for henne.

– Ja.

En usigelig tristhet spredte seg over ansiktet hennes, og lyset i øynene sluknet. – Jeg beklager.

– Så du gir deg? Du gir opp denne tanken om å trekke deg?

– Nei, sa hun bestemt, men han så et glimt av frykt i blikket hennes.

Plutselig trodde han at han forsto henne. Ting som tidligere ikke hadde gitt mening, begynte å falle på plass. Hun bekymret seg for at de ikke passet sammen seksuelt. Og det gjorde hun for så vidt rett i. De levde tross alt ikke på attenhundretallet, da det ble forventet at både brudgom og brud var jomfruer på bryllupsnatten. I hvert fall bruden. Angele hadde bodd i USA i hele sitt liv og var oppvokst i en kultur som avmystifiserte sex og endatil ofte glorifiserte det. Men han hadde aldri gjort noen usømmelige tilnærmelser overfor henne nettopp fordi de ikke var forlovet.

Først hadde Angele vært for ung, og senere hadde han truffet Elsa. Et forhold dømt til undergang fra begynnelsen av, men som ga ham et pusterom i tilværelsen og alt ansvaret som lå på hans skuldre. Han hadde vært dum nok til å bli forelsket, og da han oppdaget at hun hadde flere elskere, var han blitt såret. Han var fortsatt sint på seg selv fordi han hadde tillatt seg å bli sårbar. Og midt i det hele hadde han ikke lagt merke til at hans vordende brud hadde begynt å bli utålmodig. Enda et offer på kjærlighetens alter.

Angele ristet på hodet mens hun kikket fast på ham. – Slutt.

– Slutt med hva?

– Med å prøve å komme på utveier for å overtale meg. Det har ingen hensikt.

– Jeg skjønner det.

Angele ønsket en forsikring om at ekteskapet ikke ville bli uten lidenskap, noe han ikke hadde gjort stort for å overbevise henne om i årene som var gått siden avtalen ble inngått. Men når han tok i betraktning bulen han hadde fått i buksene ved synet av henne i den sexy kjolen, visste han uten tvil at de ikke ville få problemer på det området.

– Så du vil ha sex med meg.

Hun rykket til, men rettet opp skuldrene og nikket. – Jeg tilbyr deg friheten. Jeg synes ikke en natt med elskov er en for høy pris.

Han forsto at hun var usikker og nervøs, men også at hun så på en natt i hans seng som en gave. Han så henne dypt inn i øynene, og enda en ting gikk opp for ham. Noe som både gledet ham og vekket hans medfølelse.

– Du er forelsket i meg.

Han hadde trodd at tenåringsforelskelsen hennes var gått over for lenge siden. Kvinnen som nå sto foran ham, var ikke et barn lenger, og de følelsene han leste i blikket hennes, hadde en dybde som rystet ham.

– Hva får deg til å tro det? Mitt fåfengte forsøk på å få deg til å kysse meg da jeg var atten, eller vissheten om at jeg aldri har gått ut med andre menn selv om vi ikke er formelt forlovet?

Han var ikke overrasket over avsløringen. Det var forventet av henne at hun var jomfru på bryllupsnatten. Han kunne ha poengtert at hun ikke kjente ham godt nok til å føle slik kjærlighet for ham, men hun trodde selv at hun var forelsket, og det var nok til at hun følte både smerte og bekymring i situasjonen som nå lå foran dem.

– Jeg beklager at jeg ikke har vært klar over følelsene dine. Kjærlighet kan gjøre vondt.

– Og det forteller du meg? spurte hun vantro før det gikk opp et lys for henne, og han så hvordan hun bleknet, og øynene hennes ble fylt av smerte. – Du forteller meg … at du elsket henne.

For første gang i sitt liv var han fristet til å rett og slett lyve. Han kunne alt om å snakke seg rundt ting og ikke svare direkte på spørsmål som han ikke ønsket å svare på, men han satte sin ære i å ikke lyve.

– Det spiller ingen rolle nå. Ms Bosch og jeg er historie.

– Men du elsket henne, gjorde du ikke?

– Dette er et tema jeg ikke ønsker å snakke med deg om. Det tilhører fortiden.

Han og Angele skulle bygge en fremtid. Hans naive følelser hadde ydmyket ham, og dessuten var det over.

– Du trenger ikke å svare. Fotografiene snakker for deg. Jeg trodde ikke … jeg tror ikke jeg ville at det skulle være en mulighet. Det gjorde vondt nok å innse hvor mye mer avslappet og lykkelig du var sammen med henne.

– Og alt dette har du konkludert med ut ifra ett eneste fotografi i et sladreblad?

– Nei. Men det er ikke noe jeg vil snakke med deg om akkurat nå.

Akkurat. Det hun ønsket, var en bekreftelse, en bekreftelse han var mer enn villig til å gi. Men uansett …

– Du kan ikke bare stikke av fra selskapet.

– Hvorfor ikke? Det gjorde jo du.

– Jeg har forretninger å ta meg av i min fars sted.

– Du ofrer mye for familien.

– Det er et privilegium.

– Jeg tror faktisk at du mener det.

– Det gjør jeg.

– Du er en utrolig mann.

– Og du elsker meg. Han aktet ikke å la seg selv føle så dypt for noen igjen, men han måtte beskytte hennes følelser. Det var hans plikt. – Bryllupet kommer til å vare langt utover natten. Det er ikke den beste natten til å elske første gang.

– Så hva foreslår du?

– Du blir her i tre dager til?

– Ja. Vi skal delta i hele feiringen.

– Jeg skal ordne det så vi kan være sammen den siste natten. Jeg har ingen offisielle plikter etter frokost den dagen. Han bød frem armen. – Jeg synes det er på tide å gå tilbake til festen.

Hun tok armen hans og lot ham føre henne ut av kontoret. Han kunne kjenne at hånden hennes skalv lett, en reaksjon på stresset etter diskusjonen de nettopp hadde hatt. Om kort tid skulle han vise henne at hun ikke hadde noe å bekymre seg for på den måten.

*

Solen hadde gått ned en time tidligere, men flisene på balkongen utenfor Angeles rom var fortsatt varme mot føttene. Hun hadde for lengst tatt av seg de ukomfortable, glitrende skoene hun gikk i under den siste feiringen som markerte Amir og Graces’ bryllup. Hun bar fortsatt kjolen, som tross sitt dristige, men allikevel korrekte snitt, slynget seg behagelig omkring den slanke kroppen hennes. Faren hennes var rasende fordi hun ikke hadde båret den tradisjonelle jawhariske prinsessedrakten under bryllupet, men hun var ingen prinsesse, samme hvor sterkt faren måtte ønske det annerledes. Moren hadde tatt hennes parti. Hun hadde bedt ham roe seg ned. Hun var selv kledd i en nydelig europeisk designet kjole med hint av kongelig snitt. Bare ansiktsuttrykket hans alene var verdt å tvinge gjennom sin vilje for.

Men uttrykket i Zahirs ansikt da han fikk øye på henne, hadde vært enda bedre. De grå øynene hans ble svarte og øyenlokkene tunge av begjær. Det varte kun et øyeblikk, men hun hadde sett det. Og det var ikke det eneste øyeblikket. Hun hadde tatt ham i å stirre på henne flere ganger i løpet av kvelden. Hver gang kjente hun sitt eget begjær vokse, og forventningen økte i takt med ønsket om at festen snart måtte være over. Hun så frem til sin ene natt med kronprins Zahir bin Faruq al Zohra.

Nå var feiringen over, og hun var klar til å gå til ham når han måtte ønske. Det eneste som stoppet henne, var plagget som lå så uskyldig på sengen hennes. Hun hadde oppdaget den tradisjonelle brudekjolen straks hun kom tilbake. En galabeya, hvit silke med gullfarget broderi, som så ut som den hørte til i en fantasi fra Arabiske netter. Det intrikate mønsteret fortalte historien om den første sjeikens bryllup til kvinnen som hjalp ham å finne huset Zohra.

Oppå kjolen lå en håndskrevet beskjed fra Zahir.

Kjære Angele.

Du ytret ønske om å få oppleve bryllupsnatten. Gjør meg den ære å bære denne kjolen, som ble båret av min bestemor da hun giftet seg med bestefar. Jeg ser frem til å se deg i den.

Zahir.

Dagen før hadde han bedt henne komme gjennom en hemmelig gang hun ikke visste eksisterte. Hun visste at palasset i Jawhar hadde slike, men aldri tidligere fått privilegiet å bruke en her i Zohra.

Med et dypt sukk snudde hun ryggen til den mørke kvelden og gikk inn i soverommet. Kjolen glitret mot henne fra sengen. Det var urovekkende at han ønsket at hun skulle ha på seg brudekjole denne ene natten deres sammen. En del av henne ønsket å være en del av drømmen, men allikevel nølte hun. Kjolen var antakelig den vakreste galabeya hun noensinne hadde sett. Broderiene fikk de arabiske bokstavene til å likne små kunstverk. De tilhørende skoene var en fryd for øyet, og uten å ha prøvd dem på seg visste hun at de ville passe perfekt. Hvordan hadde Zahir greid å få til det på så kort tid?

En advarende stemme hvisket henne i øret at hun kom til å angre når morgendagen kom, men dette var hennes ene natt, den eneste gangen hun ville få anledning til å være sammen med mannen hun drømte om.

Hun skiftet kjole med skjelvende hender. Det dype begjæret som brant i henne, ble kjærtegnet av den myke silken mot huden. Hun valgte å ta på seg en moderne bh og tilhørende silketruser under kjolen i stedet for det tradisjonelle undertøyet som var lagt frem. Dette var tross alt ikke noe bryllup, men en forførelse. Skjønt hun var ikke lenger sikker på hvem som forførte hvem. Uansett måtte hun ikke glemme at prisen hun hadde gitt for denne natten, var Zahirs frihet.

Hun løsnet håret fra spennene og børstet det før hun sminket seg lett, men med kullfarge som rammet inn de nøttebrune øynene, slik tradisjonen var på bryllupsnatten. Om det ikke var for stripene i håret og det moderne undertøyet, kunne hun ha vært en brud fra hundre år tilbake.

Hun møtte ikke på noen i den hemmelige gangen, men hørte kvinnelatter da hun passerte det som måtte være inngangen til Amirs rom. Lyden var for høy til å komme der inne fra, og hun innså at noen var på vei gjennom den hemmelige gangen. Hun trakk seg raskt tilbake i en mørk krok da hun hørte lyden av lette, skoløse skritt gjennom gangen hun selv nettopp hadde kommet ut fra.

– Hysj … det vesentlige ordet her er hemmelig, sa Amir hviskende til sin fnisende kone.

– Hvordan i all verden har jeg aldri kjent til denne gangen, så mange ganger som jeg har vært her i palasset?

– Du var ikke min kone ennå.

– Men nå er jeg det. Stemmen til Grace var fylt med undring.

– Ja, det er du.

– Så skal vi utforske den? spurte Grace.

– Vil du heller det enn utforske mulighetene våre inne på rommet?

– Gjett to ganger.

Det ble stille, foruten lyden av to mennesker som kysset hverandre og pustet stadig tyngre. Omsider tumlet de tilbake den veien de var kommet fra, og Angele kunne slippe ut pusten hun hadde holdt inne. Hun gikk nervøst videre mot Zahirs rom.