Amy Andrews

Under nattskiftet

Oversatt av Anne Marie Stamnestrø

Amy Andrews har alltid elsket å skrive, og synes fortsatt det er utrolig at hun får leve av det. Det er fint å tilbringe dagen med å skape herlige heltinner og kjekke helter. Iblant oppfører de seg ikke som hun vil – men det gjør heller ikke barna hennes, så det er hun vant til. Amy bor i vakre Samford Valley sammen med mann og barn, i tillegg til seks brune høns og to svarte hunder.

Jeg dediserer denne boken til alle mine flotte sykepleiervenner fra tidligere Royal Children’s Hospital. Tjueen år er lenge å være på ett sted, og jeg har nytt hvert øyeblikk – selv de opprivende.

Jeg kommer til å savne dere alle.

1

Gareth tøyde nakken fra side til side mens han holdt blikket på veien.

Han begynte å bli for gammel til dette.

Det hadde vært et langt, hektisk skift på akutten, og han trengte en øl, en dusj og sengen.

Lørdagskvelden på et travelt akuttmottak i Brisbane var uansett kaotisk, men fullmånen hadde tilført et underlig element. Fra nå av skulle han lese astrologikartet før han ba om arbeidsplanen.

Det var nesten midnatt. Takk og lov at skiftet hadde endt da det gjorde. Venterommet hadde fortsatt vært fullt, og han misunte ikke de som var på nattskift.

Plutselig skjenet drosjen foran ham litt over i feil fil, og pulsen økte.

Hva i helsike?

Han løftet foten fra gassen til drosjen var på rett kjøl igjen. Gareth prøvde å se hva fyren drev med. Snakket han i telefon?

I det minste så det ikke ut til at det var noen passasjerer med.

Gareth saktnet farten enda mer. Han kjørte bare en tjue år gammel skraphaug av en bil, men han ville ikke bli skadet selv. Heldigvis var de på en lang, rett vei mellom to forsteder. Ingen hus eller parkeringsplasser langs veien, bare trær og villmark.

Drosjen svingte over igjen, og magen til Gareth trakk seg sammen da han så et par motgående lys i det fjerne. Han grep om rattet mens en illevarslende følelse la seg over ham.

Evnen til å føle det illevarslende hadde reddet ham mange ganger – spesielt i Midtøsten – og den kom til å treffe blink i kveld også.

Han så med skrekk at drosjen la seg i veien for den motgående bilen. Gareth la seg på hornet, men til ingen nytte. Han så krasjet foran seg i langsom kino.

Føreren i den andre bilen bremset brått og svingte utenom det som garantert ville ha blitt en kollisjon. Gareth ventet på lyden av metall mot metall, men heldigvis kom den ikke. Drosjen gikk så vidt klar av den andre bilen, kjørte av veien og inn i et tre.

Men nå var den andre bilen i hans fil, og han måtte tråkke bremsen hardt til bunns. Heldigvis klarte den andre føreren å komme seg tilbake i sin egen fil, og de stanset like ved hverandre på hver sin side av veien.

Hjertet hans banket som et stempel. Automatisk fant han frem en håndfull hansker fra en boks han alltid hadde i hanskerommet.

«Går det bra med deg, kompis?» spurte han mens han hoppet ut og fant mobilen i lommen. Samtidig fikk han et mentalt overblikk over situasjonen og vurderte hva som måtte prioriteres først.

Han åpnet døren på den andre bilen – en ny toseter – og stirret inn i to sterkt sminkede, brune øyne. En rød munn formet en overrasket O.

En kvinne.

«Det … det går fint.» Hun så fortumlet ut.

Gareth var ikke sikker. Hun så uskadet ut, men kunne kanskje være i sjokk. «Kan du røre deg? Hvordan føles nakken?»

Hun nikket igjen, løsnet bilbeltet og svingte beina ut av bildøren.

«Ikke rør deg,» beordret han. Det siste han trengte, var et ulykkesoffer som vandret rundt på åstedet. «Jeg heter Gareth. Og du?»

«Billie.»

Uvanlig navn. «Jeg skal se til drosjesjåføren. Bli her. Ok, Billie?»

Hun blunket og nikket. «Ok.»

*

Det tok Billie et øyeblikk å komme ut av tåken. Alt hadde skjedd så fort. Men hun følte seg i orden, som hun hadde fortalt Gareth – det var vel det han hadde sagt han het?

Hun skalv som et aspeløv, men var uskadet.

Og hun var lege. Hun burde hjelpe til, ikke sitte her som en invalid.

Hva hadde skjedd med taxisjåføren? Fyllekjøring? Eller noe medisinsk? Et anfall?

Hun fant et par hansker fra boksen hun alltid hadde i hanskerommet og stålsatte seg for blod og gørr. Det var ikke bra for en lege å være fintfølende på det, men hun hadde aldri klart å overvinne det. Bare kontrollere det.

I bagasjerommet hadde hun førstehjelpsskrin, og med det i hånden vaklet hun bort til Gareth i de latterlig høye hælene og cocktailkjolen.

Gareth så opp. «Jeg ba deg bli sittende,» sa han og dro av seg fleecegenseren. Han kjente ikke kulden. Det eneste han tenkte på, var å få sjåføren, som hverken pustet eller hadde puls, ut av bilen.

«Det går fint. Og jeg er lege, så jeg kan hjelpe til.»

Gareth ble satt ut et øyeblikk, men hun hadde på seg et par sykehushansker som han ikke hadde gitt henne. Hun var forberedt.

Og leppene til sjåføren begynte å bli blå.

Han trengte oksygen og hjertestarter. De hadde ingen av delene.

Sjåføren hadde ikke annen hjelp frem til ambulansen kom.

«Jeg er sykepleier på akutten,» sa Gareth og rullet genseren sin sammen før han la den om mannens nakke så ryggraden kunne få noe støtte mens de trakk ham ut.

«Ambulansen er her om ti minutter. Han har hjertestans. Heldigvis er han ikke innesperret. Hjelp meg å få ham ut så vi kan sette i gang HLR,» sa Gareth.

De fikk ham ned på gresset på mindre enn tretti sekunder. «Ta luftveiene.» Gareth falt tilbake i rutinene han hadde fått innprentet gjennom tjue år i felten. «Jeg begynner med hjertekompresjoner.»

Billie nikket og svelget da hun så blodet fra et dypt kutt i mannens panne. Det hadde allerede koagulert flere steder. Hun ble dårlig.

Pust. Inn gjennom nesen, ut gjennom munnen. Dette var hun nødt til å venne seg til – hun skulle snart begynne på turnus på akutten.

Hun åpnet førstehjelpskofferten og tok ut lommemasken. Gareth hevet et øyenbryn da hun holdt den effektivt over munnen og nesen til sjåføren.

«Kjekt.» Han noterte seg det perfekte grepet og håndplasseringen. «Du har vel ikke tilfeldigvis en hjertestarter oppi der?»

Billie lo nesten. «Dessverre.» De visste begge at det var dét mannen trengte.

Hun lente seg ned for å blåse inn. Det nøye krøllede håret falt forover, og hun skjøv det raskt bak ørene da masken truet med å gli av. Blandingen av svette og blod i ansiktet til sjåføren gjorde henne kvalm, og hun måtte kjempe for ikke å brekke seg da lukten invaderte henne.

Hvis hun lukket øynene og konsentrerte seg om luftflyten og pusterytmen, kunne hun kanskje komme seg gjennom dette uten å skjemme seg ut.

«Hva tror du? Hjerteinfarkt?» spurte Gareth etter å ha kjent etter puls to minutter senere.

Billie åpnet øynene. Blikket falt på det størknede blodet, og hun lukket øynene raskt igjen. «Sannsynligvis,» sa hun mellom innpustingene. «Noe fikk ham til å skjene av veien, og han kjennes klam ut. Men han ser ung og sunn ut.»

Gareth nikket. Mannen så ikke stort eldre ut enn ham selv. «Rundt førti, tenker jeg.»

«For ung til å dø.»

Han gryntet, og Billie lurte på om han tenkte det samme som henne. Drosjesjåføren kom sannsynligvis til å dø. Statistikken for hjerteinfarkt utenfor sykehus var dårlig. Mannen trengte så mye mer enn de kunne gi ham her i veikanten.

De ble stille igjen mens de fortsatte å gi denne mannen, en fremmed som nesten hadde drept dem begge, en sjanse til å leve.

«Kom igjen, kompis,» sa Gareth og sjekket pulsen for tredje gang.

Et minutt senere hørte de sirenen. «Ja,» mumlet Gareth. «Hold ut. Kavaleriet er her.»

To ambulanser – den ene med en førstehjelper – dukket opp, etterfulgt av en politibil. Like etter kom en brannbil. Billie og Gareth fortsatte HLR mens Gareth overleverte mannen på imponerende kjapt vis.

«Fortsett å holde luftveiene åpne,» sa den kvinnelige ambulansearbeideren til Billie, etter at Gareth hadde fortalt henne at de var helsepersonell. Hun ga Billie et ordentlig gjenopplivningssett, med PEEP-ventil og oksygentilførsel. «Kan du intubere?»

Billie nikket. Som turnuskandidat på andre året hadde hun gjort det før, men ikke ofte. Og så var det blodet.

Hun trakk pusten dypt.

Gareth fortsatte med kompresjoner mens en annen la på defibrillatorelektrodene og en tredje prøvde å få på plass intravenøsslange.

I bakgrunnen tok brannmennene seg av bilen mens politiet satte opp veisperring.

«Hold unna,» ropte ambulansearbeideren da defibrillatoren var klar. Alle trakk seg godt bakover.

En serie sjokk ble levert, til ingen nytte, og alle gikk tilbake til posisjonene. Nødmedikamenter ble ført inn intravenøst. Billie klarte å intubere mens Gareth fortsatte hjertemassasjen. To minutter senere anbefalte den automatiske defibrillatoren nok et sjokk, og alle trakk seg unna igjen.

Pasientens bryst rykket til. «Vi har hjerterytme,» annonserte ambulansearbeideren.

Gareth kjente på halspulsåren. «Jepp. Vi har puls.»

«Ok, la oss ta ham med.»

Billie grep etter posen for å gjenopprette luftstrøm til den fortsatt ubevisste pasienten, men ambulansearbeideren bøyde seg ned ved siden av henne og spurte: «Vil du at jeg skal ta over?»

Billie skvatt og så på henne. Hun hadde konsentrert seg sånn om ikke å kaste opp at hun hadde blokkert ut alt annet enn lyden av sin egen pust. Men nå var luftveiene sikret og de hadde puls. Hun kunne overlate pasienten til en som hadde mer erfaring i slike situasjoner.

Og nå som situasjonen var under kontroll, skalv hun på hendene og hakket tenner i kulden.

Billie ga fra seg posen. Plutselig hjalp varme hender henne opp på beina, som truet med å svikte under henne. Hun fikk et teppe om skuldrene og dro det om seg mens hun ble ledet mot bilen sin.

«Går det bra med deg?»

Hun ble overrasket da den dype stemmen tilhørte Gareth. Han var høy og bred og så varm og inviterende ut. Hun hadde en underlig trang til å begrave seg i armene hans.

«Fint.» Hun trakk teppet tettere om skuldrene og så ned på det tørkede blodet på hanskene der hendene hennes holdt teppet.

Kvalmen hun tappert hadde prøvd å holde tilbake, slo henne brått.

I finstasen, rett foran Gareth og alle utrykningsfolkene, kastet hun opp det dyre treretters måltidet i veikanten.

2

Mens Billie snakket med politiet et par minutter senere, priste hun seg lykkelig over at hun aldri trengte å se noen her igjen. De erfarne folkene her var nok vant til at folk kastet opp på et ulykkessted, og de hadde alle vært forståelsesfulle, men hun var legen, for svarte.

Folk forventet at hun skulle være rolig og kontrollert.

Hun skulle ikke kaste opp når hun så blod og gørr.

Hvordan skulle hun klare seg på akutten de neste seks månedene? Eller resten av livet. Akuttmedisin var veien hun hadde valgt.

Stort sett fordi det var imponerende nok til å leve opp til familiens forventninger, uten at hun måtte utføre operasjoner. Alle som het Ashworth-Keyes var kirurger. Det var ikke akseptabelt å velge et annet spesialfelt, med mindre det hadde like høy status. Og det hadde visst akuttmedisin.

Og på denne måten ville hun kunne jobbe med det hun var mest interessert i. Infeksjoner og sykdommer som pasienter søkte hjelp for på fastlegekontoret, var det hun ville drive med.

Men i Ashworth-Keyes-familien var man ikke fastleger.

Og Billie hadde et dobbelt sett av forventninger å leve opp til.

Hun kikket bort på Gareth. Han så avslappet ut midt i de blinkende lysene. Han så ut til å være uberørt. Den dype, stødige stemmen nådde henne gjennom natteluften mens han fortalte detaljene om ulykken til en politibetjent.

Billie krympet seg da hun husket hvordan han hadde holdt håret hennes da hun kastet opp. Så hadde han hentet vann til henne og tilbudt henne en peppermyntepastill.

Som akuttsykepleier hadde han vel gjort det tusen ganger.

Men hvorfor måtte hun skjemme seg ut foran den kjekkeste mannen hun hadde sett på lenge?

Hun hadde ubevisst oppdaget det mens de hadde utført HLR, men ikke hatt tid til å dvele ved det når de holdt et liv i sine hender.

Men nå hadde hun tid, og hun lot tankene vandre mens hun snakket med politiet.

Flere av vennene hennes ville nok ikke tenkt på Gareth som kjekk, simpelthen på grunn av alderen. Gråstenket i kinnskjegget og det sexy todagersskjegget, og smilerynkene om øynene, røpte at han måtte være sent i trettiårene eller tidlig i førtiårene.

Men hun hadde alltid foretrukket eldre menn.

Modenhet var sexy. Hun likte at eldre menn stort sett var komfortable med seg selv og ikke følte behovet for å kontrollere en kvinne for å hevde seg. Hun likte den avslappede talemåten og holdningen og at så mange av dem så ut til ikke å ha noe å bevise.

Hun likte at Gareth hadde alt det. Selv midt i en ulykke så han avslappet ut.

Gareth lo av noe politimannen sa, og han strøk en hårlokk bakover. Hun likte håret hans. Det var bølgete og litt langt i nakken, så det la seg over kragen, og han hadde det trukket bakover.

Hun hadde lagt merke til at det var mørkt med striper av grått, akkurat som kinnskjegget.

Det likte hun også.

Mens de jobbet, hadde hun også lagt merke til bicepsene. Det var umulig å la være. De trakk seg sammen og slappet av med hver kompresjon.

Faste og stramme.

Billie skalv. Fordi hun tenkte på bicepsene hans, eller fordi han gikk rundt i bare T-skjorte en vinterdag. Hvorfor hadde ingen gitt ham et teppe?

Han var riktignok bedre antrukket for ulykker langs veien enn det hun var. Olabuksene så varme ut, og han hadde hatt på seg fleecegenser.

Det slo definitivt en svinedyr kjole og små designersko.

Da så han opp, og blikkene deres møttes. Han nikket kort til henne før han vendte seg til politimannen igjen, og hun nikket tilbake.

Ja, Gareth var en sabla kjekk mann. Faktisk akkurat hennes type. Men menn passet ikke inn i hennes hektiske liv som turnuslege. Og det var ikke noe håp for dem nå.

Fyren hadde holdt håret hennes mens hun spydde.

Hun krympet seg. Det var best om hun aldri så ham igjen.

*

Gareth merket blikket til Billie på seg. Det skar liksom gjennom luften som en usynlig laser, noe varmt og direkte som traff ham midt i brystet.

Det var vanskelig ikke å tenke på henne.

Det hjalp jo ikke at hun glitret som en av de film-vampyrene.

Den svarte kjolen skimret av noe som lignet krystallperler. Kanskje til og med diamanter? Kjolen så ikke billig ut. De blinkende lysene på ulykkesstedet fikk dem til å glitre som diskokuler.

Den nette figuren under kjolen trengte ikke noe mer for å tiltrekke seg oppmerksomheten. Alle mennene her, fra brannmannen til ambulansefolkene, så ut til å legge merke til den.

Den oppmerksomheten irriterte ham. Og det faktum irriterte ham enda mer. Hun var en fremmed, og de var på et ulykkessted!

Likevel gikk han bort til henne da politimannen var ferdig med ham.

Hun sto med ryggen til ham, men snudde seg da han nærmet seg, som om hun hadde sanset ham. Det lange, kastanjebrune håret falt i silkemyke krøller om ansiktet. Store gulløreringer fikk henne til å se litt sigøyneraktig ut.

Han smilte. Et øyeblikk nølte hun, så gjengjeldte hun smilet.

«Du vet jammen hvordan du skal kle deg for slike anledninger.» Han stanset foran henne.

Billie lo og så nedover seg selv. «Ja, beklager. Jeg kom fra en gallamottakelse.»

Bicepsene hans var enda mer imponerende på nært hold. Hun lurte på om de ville kjennes like faste og varme som de så ut.

«Fryser du ikke?»

Han smilte og trakk på skuldrene. Magen hennes slo kollbøtte.

«Jeg er virkelig lei meg for det tidligere.»

«Ja,» gliste han. «Du har sagt det tre ganger alt.»

Hun rødmet. «Jeg vet det, men … jeg tror kanskje jeg sølte til skoene dine.»

«De har vært med på verre ting.»

«Ikke et førsteinntrykk jeg liker å gi folk.»

Gareth trakk på skuldrene igjen. Hun trengte ikke bekymre seg for hva slags inntrykk hun ga ham – han kom ikke til å glemme henne med det første, så bra som hun så ut med den kjolen og de gulløreringene.

Hvis han hadde vært klar for litt flørting, ville han kanskje ha sagt det høyt. Men det var ikke hans greie å innlede tilfeldige forbindelser.

«Vi har ikke hilst ordentlig på hverandre.» Han rakte henne hånden. «Gareth Stapleton. Hyggelig å møte deg – på tross av omstendighetene.»

Varmen da hun tok hånden hans, overrumplet henne. Hun stirret på de sammenknyttede fingrene deres og var takknemlig for teppet som skjulte henne, siden varmen fant veien til brystvortene, som ble harde.

Gareth smilte da han så hvor blikket hennes falt. Han kunne ikke klandre henne. Hvis hun følte en like sterk tiltrekning som han, hadde de problemer.

Bra at de ikke kom til å se hverandre igjen.

«Og du er Billie?» Han trakk til seg hånden.

Billie trakk blikket bort fra hendene, opp langs det brede brystet og opp til ansiktet med de skarpe kinnbeina.

«Ashworth-Keyes, sa hun automatisk. «Men hvis du vil bli presentert ordentlig, er det Willamina Ashworth-Keyes.

Gareth hevet et øyenbryn. «Willamina?»

Billie himlet med øynene. «Ja.» Hun satte hendene i hoftene. «Hva med det?»

«Nei, ingenting. Det lyder bare som … en gammel tante.»

Billie var dessverre enig. Det var derfor hun hadde beholdt kallenavnet fra barndommen.

«Ikke at det overhodet er noe tantete ved deg,» skyndte han seg å legge til. Det siste han ville, var å fornærme henne. «Ikke at det er noe galt med det.»

Denne kvinnen gjorde ham målløs.

Hvor lenge var det siden han hadde følt seg sånn? Som en kåt femtenåring som ikke klarte å snakke med den kule jenta fordi han hadde stå.

Ikke at han hadde stå. Ikke i øyeblikket, i det minste.

Billie merket at hun ikke var den eneste som var satt ut av denne merkelige, plutselige dragningen mellom dem.

Hun lo for å lette på stemningen. «Det er bare foreldrene mine som kaller meg Willamina. Og bare hvis jeg er i trøbbel.»

«Er du ofte det?»

Han innså at ordene kunne lyde flørtete, så han holdt ansiktet alvorlig.

Billie ville le. Hun i trøbbel? Aldri. Det hadde vært søsterens jobb. «Nei, jeg er fredsmekleren i familien.»

Med ett så han en dysterhet i øynene hennes. Samtalen hadde gått fra lett til pinlig til alvorlig. Hun lot ikke til å like stillingen som familiens snille jente, og en stemme i bakhodet hvisket at de kunne finne på noe trøbbel sammen.

Heldigvis kom han på noe som fikk ham tilbake på jorden. «Vent … Ashworth-Keyes, som i de dyktige nevrokirurgene Charles og Alisha Ashworth-Keyes?»

Billie nikket. Avslørt. «Stemmer. Foreldrene mine.»

Han plystret. Alle som var noen i medisinske miljøer i Brisbane, hadde hørt om Ashworth-Keyes-dynastiet. «Litt av en arv.»

«Ja, heldige meg.»

«Kommer dere ikke overens?»

Billie sukket. «Nei, det er ikke det. Jeg er bare ikke helt som dem, hvis du skjønner.»

«Hvordan da?»

«Vel, jeg er absolutt ingen kirurg. Til det er jeg litt for sart.»

«Du sier ikke det,» lo han. Hun lo med.

«Og hva mer?» spurte han.

Hva mer? Det eneste som betydde noe hjemme, var å være kirurg. «Det er komplisert.»

Gareth nikket. Han skjønte det. Det var uansett ikke hans sak. «Så hvilket felt skal den neste Ashworth-Keyes spesialisere seg i? Tydeligvis noe som ikke involverer blod? Radiolog? Hudlege?»

Billie ristet på hodet. «Akuttmedisin.» Bare å si det gjorde henne deprimert.

«Er det sant?» Hun skjønte vel at det kunne bli ganske grisete på akutten?

«Jepp. Jeg skal faktisk starte i turnus på akutten på St. Luke’s neste uke.»

Gareth holdt pusten. «St. Luke’s?»

«Ja.»

Pokker.

Hun rynket pannen på en måte han allerede likte altfor godt. «Hva?»

«Det er der jeg jobber. På akutten.»

«Så vi skal … jobbe sammen,» mumlet hun.

«Jepp.»

Og han håpet inderlig at hun ikke var like pen i legeuniform som i den kjolen. Ellers kom alt som var rett og fornuftig til å forsvinne ut av vinduet.

3

Billies første dag på St. Luke’s var ikke så ille som hun hadde trodd. Gareth var ikke der, og på dagtid var det mange erfarne ansatte der som kunne støtte henne.

Hun tok gjerne de irriterende tilfellene som alle klaget over. Pasientene som burde ha vært hos fastlegen, men tok opp plass her i stedet.

Det plaget henne ikke. Arbeidet var tilfredsstillende, og hun fant seg godt til rette.

Det var torsdag hun ikke så frem til. Starten på tre nattskift fra ni til åtte neste morgen, og da var det bare tre turnusleger, inkludert henne, og en reservelege til stede.

Faktisk kom torsdag kanskje ikke til å bli så ille. Det var verre med fredags- og lørdagskvelden, når barene var åpne og folk gjorde dumme ting påvirket av alkohol og testosteron.

Det kom til å bli blod.

Det var hun sikker på.

*

Klokken ni på torsdag gikk hun på jobb med en illevarslende følelse.

Hun skalv på hendene mens hun skiftet i omkledningsrommet. St. Luke’s ER var brodert på lommen, som om hun trengte å bli minnet på at hun var nøyaktig der hun ikke ville være. Jen, den andre turnuslegen som også hadde begynt samme dag, småpratet glad, og Billie lot henne holde på. Hun nikket og kommenterte på de rette stedene.

Heldigvis var Billie litt mer avslappet innen nattskiftarbeiderne hadde tatt over for dagskiftet.

Det var passe rolig. Det var tomt på traumeavdelingen, og det var bare en håndfull pasienter der, flesteparten uten blodige skader.

Billie visste at hun kunne klare dette med én hånd. Faktisk gledet hun seg til det.

En sykepleier suste forbi, og Helen, reservelegen, presenterte de tre nye turnuskandidatene. «Chrissy, vet du hvem som er på nattevakt?»

«Gareth.»

Pulsen til Billie økte. Helen smilte. «Utmerket.»

Chrissy himlet med øynene. «Ja, ja,» spøkte hun. «Alle elsker Gareth.»

Helen lo. «Han har lang erfaring.»

«Ja, og de blå øynene har ingenting med saken å gjøre,» ertet Chrissy.

«Hvem er Gareth?» spurte Barry, den andre turnuskandidaten, idet Chrissy gikk.

«En dyktig sykepleier. Eksmilitær. Han pleide å ha ansvaret her. Vet ikke helt hvorfor han ble degradert … Det var snakk om en slags hendelse … Men uansett, han har masse erfaring.»

«Eksmilitær?» Ikke rart Gareth så lett hadde tatt kontrollen lørdag kveld.

«Han har visst tjenestegjort på flere feltsykehus,» sa Helen. «Senest i Midtøsten, tror jeg. Han holder hodet kaldt og er effektiv i nødstilfeller.»

Billie nikket. Det hadde hun sett.

«La oss se om vi kan få unna noen av disse pasientene og få en rolig natt,» sa Helen.

Det hørtes bra ut. Billie prøvde å ikke tenke på at hun skulle se Gareth igjen om mindre enn to timer.

*

Gareth støtte på Billie like etter midnatt. Han hadde sett på planen at de skulle jobbe sammen de neste tre nettene.

Og han hadde ikke tenkt på stort annet.

Hun lyttet i stetoskop på hjertet til en eldre kvinne da han dro fra gardinet i avlukket. Hun hørte ham ikke, så han observerte henne mens han ventet.

Hun var helt forskjellig fra sist han så henne. De lange krøllene var dratt bakover i en stram hestehale. Hun var usminket.

Og ja … Selv fra siden så hun flott ut i sykehusklær.

«Vel, det er en lyd der inne, mrs Gordon,» sa Billie til den eldre kvinnen. «Røntgenbildene dine er noe for seg selv. Jeg tror vi må få deg lagt inn og satt inn intravenøst så du kan bli hydrert og vi kan gi deg antibiotika for lungeinfeksjonen.»

«Så fint, kjære deg,» smilte mrs Gordon. «Men nå tror jeg den unge mannen der vil snakke med deg.»

Billie oppdaget Gareth. Han smilte og trakk på skuldrene på en måte som fikk magen hennes til å hoppe.

«Hei,» mumlet han mens han la merke til de søte fregnene på neseryggen og de blanke leppene som tiltrakk seg blikket hans.

«Tenkte jeg ville stikke innom og se hvordan det gikk med deg.»

«Å, bra … takk.» Hun lød kortpustet og tok seg sammen. «Jeg skal bare få mrs Gordon her lagt inn.» Hun smilte ned til pasienten.

Gareth nikket. Hun så fattet og sikker ut, langt fra den sarte kvinnen fra lørdag kveld.

«Vil du at jeg skal sette dryppet?»

Billie rynket pannen. Trodde han at det plaget henne å sette en kanyle? Noe av det mest vanlige man gjorde?

Hvor dårlig inntrykk hadde hun egentlig gjort ved ulykkesstedet?

Oi. Han hadde vel ikke fortalt noen andre her om reaksjonen hennes?

Helen og Chrissy hadde rett, han hadde blå øyne som matchet sykehusklærne perfekt. Fristelsen til å fortape seg i dem var stor, men han måtte skjønne at de ikke var i veikanten nå. Dette var jobben hennes, og hun klarte å gjøre den.

«Tror du vi kan ta en prat?» spurte hun før hun klappet hånden til pasienten. «Straks tilbake, mrs Gordon. Jeg må bare hente noe utstyr.»

Idet Gareth fulgte henne, tenkte han at han hadde gått over grensen. Men han hadde sett hvor blek hun var da hun så blodet i ansiktet til taxisjåføren. Han hadde holdt håret hennes mens hun kastet opp.

Var det galt av ham å ville beskytte henne?

Hun gikk raskt med rett rygg inn på pauserommet.

«Hva driver du med?» spurte hun.

Gareth hevet øyenbrynet. «Prøver å hjelpe? Jeg visste ikke om du ble dårlig av å sette drypp og … jeg hadde tid.»

Hun satte hendene i hoftene. Gareth la merke til hvor lav hun var uten høye hæler.

«Ville du ha tilbudt noen andre det?»

Han la armene over brystet. «Hvis jeg visste at det plaget dem.»

«Det plager meg ikke å sette drypp,» sa hun skarpt.

«Vel, beklager at jeg prøvde å være hyggelig.»

Billie så ned på hendene sine. De var knyttet, og hun hadde en absurd trang til å slå dem mot brystet hans.

Hun ristet på hodet og løsnet hendene. Hva var det hun drev med? Hun oppførte seg som et troll.

«Jeg klarer det fint,» sukket hun. «Jeg kan fint trekke blod inn i en slange, det er bare når blodet renner ut der det ikke skal at jeg får problemer. Det er svineriet. De gapende sårene. Det er det som er vanskelig for meg.»

Gareth nikket, fornøyd med oppklaringen. Det kom til å bli hardt for henne å være på akutten. Han kom bort til henne og stoppet på en armlengdes avstand.

«Det er mye gørr her,» sa han mykt.

«Jeg vet det. Men det er sånn det er, og du trenger ikke beskytte meg mot det. Det er dette jeg skal opplæres i og jobbe med. Jeg må bare venne meg til det.»

Han rynket pannen, og linjene rundt øynene fulgte etter. «Hvorfor det? Dette kan jo ikke være det rette spesialfeltet for deg?»

Billie lo en snøftende latter. Det var det store spørsmålet. Men på tross av at hun slappet overraskende bra av i hans nærvær, var det enkelte ting hun ikke ville innrømme for noen.

«Vel … det er et langt og innviklet svar på det, som jeg ikke har tid til å gi deg nå.» Eller noensinne.

Gareth nikket. Hun skyldte ham ingen forklaring. Og det var nok best at han involverte seg minst mulig.

Han var en førti år gammel mann som ikke trengte flere komplikasjoner i livet.

Uansett hvor fint de var pakket inn.

Han hadde fått nok for et helt liv.

«Ok.» Han snudde seg for å gå. «Bare syng ut hvis jeg kan hjelpe til med noe.»

Han hadde hånden på dørklinken da hun spurte forsiktig: «Du … har vel ikke fortalt noen om det som skjedde her om dagen? Om hva jeg … Vær så snill …»

Hvis han hadde kjent henne bedre, ville han ha gitt henne et blikk som sa hva tror du? Men de kjente hverandre ikke. Det bare føltes sånn på grunn av forbindelsen som hadde oppstått for knapt en uke siden.

Det var merkelig å tenke på henne som en fremmed, selv om det var det hun var.

Han ristet på hodet. «Jeg sladrer ikke, Billie.»

Og han fortalte ingen hvem han kysset heller.

Den plutselige, forkastelige tanken slo ham i ansiktet.

Hva i helsike?

Ta deg sammen, mann. Upassende. Ikke kult.

Men sannheten var, tenkte han mens han åpnet døren for å komme seg lengst mulig unna henne, at han hadde tenkt mye på å kysse henne de siste dagene.

Og det var lenge siden sist han hadde villet kysse noen.