Merline Lovelace

Bare i Budapest

Oversatt av Siv Rekve

MINISERIE: KJÆRE DAGBOK!

La oss ønske Charlotte, storhertuginnen av Karlenburgh, tilbake. Som vanlig er hun fullt opptatt av å veilede sine nære og kjære gjennom alle livets store og små hendelser. Dette er del tre.

Kjære leser!

På grunn av min store lidenskap for historie, har jeg lest mye om Østerrike-Ungarn. Og også om en av dette rikets mest tragiske skikkelser – Elisabeth Amalie Eugenie, keiserinne av Østerrike og dronning av Ungarn. Sisi, som hun ble kalt, mistet sin eneste sønn i en tragisk selvmordspakt. Selv ble hun snikmyrdet av en anarkist i Genève i Sveits i 1898.

Nå nylig var det som om mannen min og jeg fulgte i Sisis fotspor på reisene våre. Vi besøkte Habsburg-slottene i Wien og Budapest, tilfluktsstedet hennes på Korfu og mange jakthytter og flotte hoteller der hun hadde bodd. Og jo mer jeg lærte om denne utrolig vakre, karismatiske kvinnen, jo mer ønsket jeg å skape en moderne karakter inspirert av hennes skjebne.

Dermed ble Charlotte, erkehertuginnen av Karlenburgh, skapt. Jeg håper du har likt Charlotte og hele St. Sebastian-familien like godt som meg. Nå er det Dominic St. Sebastian som får en overraskende nyhet fra uventet hold.

Merline Lovelace

Til Neta og Dave, mine venner, reisekamerater og inspirasjonskilder til bøkene mine. Takk for informasjonen om forskningsstipend og ekle insekter, Neta!

Prolog

Hvem ville ha trodd at dagene mine skulle bli så rike, og så sent i livet! Mitt elskede barnebarn Sarah og hennes mann Dev har klart å kombinere ekteskapet med sine forskjellige karrierer, veldedighetsarbeidet og reiser over hele verden. Allikevel har Sarah tid til å involvere meg i boken hun skriver om tapte skatter i kunstverdenen. Mine bidrag har ikke vært så store, men jeg har likt å ta del i et så ambisiøst prosjekt.

Og min sorgløse, livlige Eugenia har overrasket seg selv ved å bli en fantastisk kone og mor. Tvillingene hennes er veldig lik henne på den alderen. Klarøyde og livlige, med tydelige personligheter. Og det beste av alt er at ektemannen hennes Jack kanskje blir utnevnt som USAs ambassadør til FN. I så fall vil han og Gina og barna bare bo noen kvartaler unna.

Fram til det skjer har jeg selskap av min venn Maria. Og Anastazia, min vakre, alvorlige Anastazia. Zia er i sitt andre år av spesialistutdanningen i pediatrisk medisin, og jeg utnyttet skamløst vårt litt fjerne slektskap til å overtale henne til å bo hos meg under den treårige utdanningen. Hun jobber hardt, stakkar, men Maria og jeg passer på at hun spiser godt og i hvert fall får litt hvile.

Det er broren hennes Dominic jeg bekymrer meg for. Dom insisterer på at han ikke er klar til å slå seg til ro, og hvorfor skulle han det når kvinner kaster seg over ham? Men jobben hans gjør meg urolig. Den er for farlig og risikofylt. Jeg skulle ønske han ville slutte å jobbe som spaner, og jeg kan ha funnet noe som vil oppmuntre ham til nettopp det. Han kommer til å bli veldig overrasket når jeg forteller ham om dokumentet som Sarahs dyktige forskningsassistent har oppdaget!

Fra dagboken til Charlotte,

storhertuginne av Karlenburgh

1

Augusts hetebølger fikk New Yorks fortauer til å dirre av varme da Dominic St. Sebastian gikk ut av drosjen utenfor Dakota-bygningen. På den andre siden av gaten falt bladene som gul konfetti fra trærne i Central Park. Selv drosjene og sightseeingbussene på Upper West Side virket sløve og trege.

Det samme kunne ikke sies om Dakotas portner. Jerome var verdig som alltid i sin sommeruniform og kom for å åpne døren for ham.

«Takk,» sa Dom med den svake aksenten som avslørte ham som europeisk, til tross for at engelsk var like naturlig for ham som morsmålet ungarsk. Han klappet den eldre mannen på skulderen. «Hvordan går det med hertuginnen?»

«Like viljesterk som alltid. Hun ville ikke lytte til resten av oss, men Zia fikk til slutt overtalt henne til å droppe den daglige spaserturen i denne heten.»

Dom var ikke overrasket over at søsteren hadde lyktes der andre feilet. Anastazia Amalia Julianne St. Sebastian kombinerte høye kinnbein, eksotiske øyne og slående skjønnhet med en bulldogs stahet.

Zia og Dom hadde møtt slektningen for første gang i fjor og knyttet sterke bånd umiddelbart. Derfor hadde Charlotte invitert Zia til å bo hos henne under spesialistutdanningen ved Mt. Sinai.

«Har søsteren min begynt på den nye turnusordningen?» spurte Dom mens de ventet på heisen.

Han tvilte ikke på at portneren ville vite det. Han visste det meste om Dakotas beboere, men holdt et godt øye med favorittene sine. Og på toppen av den listen sto Charlotte St. Sebastian og hennes to barnebarn Sarah og Gina. Zia hadde nylig blitt ført opp listen også.

«Hun begynte i forrige uke. Hun sier ingenting, men jeg kan se at hun sliter med onkologien. Det ville være vanskelig for alle å diagnostisere og behandle alle de syke barna. Og sykehuset presser legene i spesialisering til det ytterste, og det hjelper ikke.» Jerome ristet på hodet, men lyste opp igjen. «Men da Zia hørte at du skulle komme, klarte hun å få fri. Og lady Eugenia er her også. Hun kom i går med tvillingene.»

«Jeg har ikke sett Gina og tvillingene siden grevinnens bursdag. Jentene må være seks–sju måneder gamle nå?»

«Åtte.» Jerome smilte bredt. Som alle andre hadde han falt totalt for de to babyene med munner som rosenknopper, sjøblå øyne og hoder med morens sølvblonde krøller.

«Lady Eugenia sier at de krabber nå,» advarte han. «Pass på hvor du trår, og hva du trår i.»

«Det skal jeg,» lovte Dom smilende.

Mens heisen førte ham opp i femte, husket han tvillingene fra sist han hadde sett dem. Pludrende, med viftende hender og allerede hjerteknusere.

De hadde nå utviklet noen kraftige lunger, oppdaget Dom da en rødkinnet og stresset fremmed rev opp døren.

«Det er på tide! Vi har …»

Hun stoppet og blunket bak brilleglassene, mens et hylekor spredte seg nedover gangen.

«Du er ikke fra Osterman’s,» sa hun anklagende.

«Delikatessebutikken? Nei, det stemmer.»

«Så hvem …? Å! Du er Zias bror.» Neseborene skalv, som om hun plutselig luktet noe ubehagelig. «Han som farer over kvinner som en varm kniv gjennom smør.»

Dom hevet et øyenbryn, men kunne ikke protestere. Han likte kvinneselskap. Spesielt av den veldreide typen med trutmunn, som likte å more seg.

Kvinnen foran ham falt ikke inn i de kategoriene. Ikke at han kunne se mer enn en antydning til figur innenfor den formløse kjolen og den store jakken. Men hun hadde definitivt ikke trutmunn. Den var ganske rett, og så faktisk ganske misbilligende ut.

«Igen,» sa Dom dovent på ungarsk. «Jeg er Dominic. Og du er?»

«Natalie Clark. Kom inn,» sa hun kort og krympet seg da hylene bak henne steg.

Dom hadde vært Interpol-agent i nesten sju år nå. Og han hadde hjulpet til med å fange narkotikasmuglere, svartebørshaier og avskum som solgte unge jenter og gutter til høystbydende. I fjor hadde han vært med på å hindre kidnapping og mord av Ginas ektemann her i New York. Men scenen som møtte ham da han stanset i døren til hertuginnenes elegante stue, fikk ham nesten til å snu og flykte.

En utslitt Gina strevde for å holde en rasende, buktende baby. Zia hadde armene fulle med den andre, like rasende babyen. Hertuginnen satt rakrygget og skulte misbilligende, mens den runde ecuadorianske kvinnen som var både hushjelp og selskapsdame, sto i kjøkkendøren og skar en grimase. Og tvillingene hylte.

Heldigvis nådde hertuginnen tålegrensen før Dom ble tvunget til hastig retrett. Med gnistrende øyne grep hun om elfenbenshåndtaket på stokken sin.

«Charlotte!» Stokken dunket mot gulvet. To ganger. «Amalia! Slutt med det bråket nå.»

Hylene stoppet brått, og to par øyne ble fylt av overraskelse. Velsignet stillhet hersket, bortsett fra babyenes hiksting.

«Takk,» sa hertuginnen rolig. «Gina, kan du og Zia ta jentene inn på barnerommet? Maria kommer med flaskene så snart Osterman’s leverer melken.»

«Den bør være her hvert øyeblikk, duquesa.» Hushjelpen rygget gjennom svingdøren til kjøkkenet. «Jeg gjør klar flaskene.»

Gina var på vei mot gangen til soverommene da hun så sin fjerne slektning. «Dom!» Hun sendte ham et slengkyss. «Vi snakkes når jeg får lagt jentene.»

«Samme her,» sa søsteren med et smil.

Han satte fra seg bagen og gikk gjennom stuen for å kysse hertuginnen på kinnene. Den tynne huden bar en svak duft av gardenia, og øynene hennes var sløret av alderen, men overså lite. Inkludert grimasen han ikke kunne skjule da han rettet seg opp.

«Zia fortalte at du hadde blitt knivstukket. Igjen.»

«Streifet bare et ribbein.»

«Vel, vi må snakke om disse streifede ribbeina og skuddsårene du samler på med bekymringsfull hyppighet. Men først, skjenk et …» Hun tidde da det ringte på døren. «Det må være budet. Natalie, kunne du signere og gi Maria melken?»

«Selvfølgelig.»

Dom kikket etter kvinnen som gikk ut i gangen og snudde seg mot hertuginnen. «Hvem er hun?»

«En forskningsassistent Sarah ansatte for å hjelpe til med boken. Hun heter Natalie Clark, og hun er en del av det jeg vil snakke med deg om.»

Sarah, hertuginnens eldste barnebarn, hadde sluttet i jobben som redaktør i et motemagasin da hun giftet seg med milliardæren Devon Hunter. Dom visste at Sarah hadde studert kunsthistorie og besøkte hvert museum innen drosjeavstand når hun fulgte Dev på hans forretningsreiser rundt i verden. Det, og det faktum at århundrer med kunst hadde blitt revet bort fra vegger og pidestaller da Sovjetunionen invaderte hertugdømmet Karlenburgh for flere tiår siden, hadde fått Sarah til å begynne å dokumentere tapte skatter i kunstverdenen. Et stort forlag i New York hadde tilbudt henne et sjenerøst forskudd for å gjøre notatene om til en bok.

Det Dom ikke visste, var hva Sarahs bok hadde med ham å gjøre, for ikke å nevne kvinnen som nå gikk mot kjøkkenet med en Osterman’s-pose i hånden. Sarahs forskningsassistent kunne ikke være mer enn tjuefem eller tjueseks år, men hun kledde seg som en tidligere nonne. Musebrunt hår samlet i nakken. Ingen sminke. Firkantede briller med tykke glass. Fornuftige flate sko og den formløse linkjolen.

Kjøkkendøren svingte igjen bak henne, og Dom måtte spørre. «Hvordan er denne Natalie Clark involvert i det?»

Hertuginnen viftet med hånden. «Skjenk en pálinka til oss, så skal jeg fortelle.»

«Burde du drikke det? Zia fortalte at …»

«Pøh! Søsteren din maser verre enn Sarah og Gina til sammen.»

«Med god grunn. Hun er lege. Hun forstår helseproblemene dine.»

Hertuginnen satte stålblikket sitt i ham. «Dominic, den dagen jeg ikke tåler en aperitiff før middag, kan dere sende meg til pleiehjemmet.»

«Den dagen du ikke kan drikke oss alle under bordet, mener du.» Dom gikk smilende til skjenken og fant fram to krystallglass.

Han var en kjekk djevel, tenkte Charlotte med et sukk. De mørke, farlige øynene. De mørke øyenbrynene og det skinnende svarte håret. Den slanke, sterke kroppen arvet fra de senete rytterne som hadde feid inn fra steppene på de kraftige hestene sine og herjet rundt i Europa. Ungarsk blod fløt i årene hans, som i hennes, kombinert med, men ikke utvannet av, århundrer av blandingsekteskap blant de kongelige i det en gang så viktige Østerrike-Ungarn.

Hertugdømmet Karlenburgh hadde vært en del av riket. En liten del, riktignok, men med en historie som strakk seg over sju hundre år. Nå eksisterte det bare i støvete historiebøker, og en av de bøkene kom til å forandre Dominics liv. Forhåpentligvis til det bedre, skjønt Charlotte tvilte på at han ville mene det. Ikke umiddelbart. Men med tiden …

Hun kikket opp da opphavskvinnen til den forandringen kom tilbake til stuen. «Der er du, Natalie. Vil du ta en aperitiff med oss?»

«Nei takk.»

Dom tenkte at han kunne løse opp assistentens stivhet og smilte dovent.

«Er du sikker? Denne aprikoskonjakken er en spesialitet fra hjemlandet mitt.»

«Jeg er sikker.»

Mi a fene! Skalv nesen hennes igjen? Som om hun hadde kjent enda en ekkel lukt? Hva pokker slags eventyr hadde Zia eller Gina fortalt henne?

Han trakk på skuldrene, skjenket konjakken i glassene og ga hertuginnen det ene. Men hvis det var noen som trengte en støyt pálinka, var det forskningsassistenten, tenkte han idet han satte seg i en stol ved siden av grandtanten. Den dobbeltdestillerte, eksplosivt sterke konjakken ville få mer enn neseborene hennes til å skjelve.

«Hvor lenge blir du i New York?» spurte hertuginnen.

«Bare i natt. Jeg har et møte i Washington i morgen.»

«Hmm. Jeg burde vente til Zia og Gina kommer tilbake før vi diskuterer dette, men de vet allerede om det.»

«Om hva?»

«Ediktet av 1867.» Hun satte fra seg konjakkglasset med glitrende øyne. «Som du kanskje husker fra historiebøkene, tvang krigen med Preussen keiser Frans Josef til å gi visse innrømmelser til sine ofte uregjerlige ungarske undersåtter. Kunngjøringen av 1867 ga Ungarn fullt internt selvstyre så lenge det var en del av imperiet når det gjaldt krig og utenrikssaker.»

«Ja, jeg vet dette.»

«Visste du også at Karlenburgh la til en egen kodisill i avtalen?»

«Nei, men det ville jeg ikke ha noen grunn til å vite,» sa Dom rolig. «Karlenburgh er mer din arv enn min, hertuginne. Min bestefar – din manns fetter – forlot Karlenburgh slott lenge før jeg ble født.»

Og hertugdømmet hadde sluttet å eksistere rett etter det. Første verdenskrig hadde delt opp det en gang så mektige Østerrike-Ungarn. Andre verdenskrig, den kalde krigen, oppløsningen av Sovjetunionen og grusomme forsøk på «etnisk rensning» hadde også bidratt til omveltninger i Øst-Europas forandrede politiske landskap.

«Bestefaren din tok navnet og blodslinjen med seg da han forlot Karlenburgh, Dominic.» Charlotte lente seg nærmere og grep om armen hans med fingre som klør. «Du arvet den blodslinjen og det navnet. Du er en St. Sebastian. Og den nåværende storhertugen av Karlenburgh.»

«Hva?»

«Natalie fant det ut. Kodisillen. Keiser Frans Josef bekreftet at St. Sebastian-familien skulle bære titlene storhertug og storhertuginne for evig i bytte mot at de holdt grensene til imperiet. Imperiet eksisterer ikke lenger, men til tross for kriger og omveltninger, er det lille grenseområdet mellom Østerrike og Ungarn intakt. Og derfor også tittelen.»

«På papiret kanskje. Men landområdene, herregårdene og jakthyttene har forsvunnet eller blitt gitt til andre for lengst. Det ville kreve en formue og årelange rettssaker å kreve dem tilbake.»

«Landområdene og herregårdene er borte, ja. Ikke tittelen. Sarah blir storhertuginne når jeg dør. Eller Gina, hvis noe skulle skje med søsteren hennes. Men de har giftet seg med ikke-adelige, og ektemennene deres kan ikke få storhertugtittelen. Fram til Sarah eller Gina får en sønn, eller døtrene vokser opp og gifter seg med kongelige, er du den eneste som har krav på tittelen, Dom.»

Ja visst, hadde han lyst til å si. Det og ti dollar ville knapt gi ham en anstendig espresso i en kaffebar.

Han svelget sarkasmen, men sendte et raskt blikk mot kvinnen som satt der med et høflig interessert uttrykk, som om hun ikke hadde igangsatt denne latterlige samtalen med forskningen sin. Han hadde et par ting å si til ms Clark senere om å oppildne hertuginnen med noe som forståelig nok betydde mye for henne, men ikke var særlig relevant i den virkelige verden. Spesielt i verdenen til en spaner.

Han avslørte ikke disse tankene da han la hendene rundt Charlottes hånd. «Jeg setter pris på æren du vil gi meg, hertuginne. Virkelig. Men i min jobb kan jeg ikke akkurat henge en tittel rundt halsen.»

«Vel, jeg vil snakke med deg om det også. Du har levd farlig altfor lenge nå. Hvor lenge kan du fortsette før noen streifer mer enn et ribbein?»

«Jeg har spurt om det samme,» kommenterte Zia idet hun kom inn i stuen.

Hun hadde benyttet muligheten til å ta på seg favorittdongeribuksen og en rød topp. Fargen var en slående kontrast til de mørke øynene og det skulderlange håret som var like svart og skinnende som brorens. Da han reiste seg og åpnet armene, gikk hun rett inn i dem og klemte ham like voldsomt som han klemte henne.

Hun var tjuesju år, bare fire år yngre enn Dom, men han hadde tatt fullt ansvar for tenåringssøsteren da foreldrene deres døde. Han hadde også vært ved sykesengen hennes, døgnet rundt, da hun nesten blødde i hjel etter at en cyste på livmoren sprakk under hennes første år på universitetet. Komplikasjonene hadde forandret livet hennes på så mange måter.

Det som ikke hadde forandret seg, var Doms beskyttelsestrang. Uansett hvor jobben hans brakte ham, eller hva han var involvert i, kunne Zia bare sende en kodet beskjed, og han ville kontakte henne i løpet av timer, om ikke minutter. Selv om han alltid bagatelliserte de styggere sidene ved jobben, hadde hun fått nok detaljer ut av ham opp gjennom årene til å være enig med hertuginnen.

«Du trenger ikke å være spaner. Sjefen din i Interpol fortalte meg at en avdelingssjefstilling venter på deg når du måtte ønske den.»

«Kan du se meg bak en kontorpult, Zia-mia?»

«Ja!»

«For en dårlig løgner du er.» Han knyttet neven og slo henne lekent på haken. «Du ville ikke holde fem minutter i et avhør.»

Gina hadde kommet tilbake mens de snakket. «Jack sier at du ville være en flott kontaktmann for utenriksdepartementet. Han vil faktisk snakke med deg om det i morgen i Washington.»

«Med all respekt for ektemannen din, lady Eugenia, så er jeg ikke klar for å bli byråkrat.»

Hans bruk av tittelen hennes fikk Gina til å smile rampete. «Siden vi kaster rundt oss med titler her, har bestemor fortalt deg om kodisillen?»

«Ja.»

«Vel, da …» Hun spredte skjørtet på sommerkjolen og neide elegant, om enn teatralsk.

Dom mumlet noe veldig uaristokratisk. Heldigvis dekket Clark-kvinnen over det da hun reiste seg.

«Unnskyld meg. Dette er en familiesak. Jeg lar dere diskutere det og går tilbake til undersøkelsene mine. Vil du ringe meg når det passer å fortsette intervjuet vårt, hertuginne?»

«Det skal jeg. Du er i New York til torsdag?»

«Ja, frue. Så flyr jeg til Paris for å konferere med Sarah.»

«Vi møtes før det, da.»

«Takk.» Hun bøyde seg og løftet den bulende stresskofferten som hadde stått ved stolbeinet. Idet hun rettet seg opp igjen, skjøv hun brillene tilbake på plass. «Det var hyggelig å hilse på deg, doktor St. Sebastian, og å se deg igjen, lady Eugenia.»

Tonen hennes forandret seg ikke. Ikke det høflige uttrykket heller. Men Dom oppfattet det lille glimtet av forakt i de brune øynene hennes da hun nikket i hans retning.

«Deres Nåde.»

«Jeg følger deg til døren,» sa han silkemykt.

«Takk, men jeg låser meg selv … Å. Vel, greit.»

Natalie blunket ugleaktig bak brillene. Smilet forlot ikke Dominic St. Sebastians latterlig kjekke ansikt, og hånden rundt overarmen hennes kom definitivt ikke til å etterlate merker. Allikevel følte hun seg som en mistenkt som ble ført bort fra et åsted. Spesielt da han stoppet med en hånd på dørklinken og festet et smalt blikk på henne.

«Hvor bor du?»

«Unnskyld?»

«Hvor bor du?»

Herregud! La han an på henne? Nei, selvfølgelig ikke. Hun var ikke hans type. Ifølge Zias leende rapporter likte broren hennes langbeinte blondiner og yppige brunetter. En lang rekke av dem, hvis hun skulle dømme etter hertuginnens litt syrlige referanser til kjærlighetslivet hans.

Det hadde fått Natalie til å mislike Dominic St. Sebastian selv før hun traff ham. Hun hadde falt for en kjekk rundbrenner som ham en gang, og måtte betale for den dumheten resten av livet. Men hun prøvde virkelig å holde stemmen nøytral da hun trakk til seg armen.

«Jeg tror ikke det er din sak.»

«Du har gjort det til min sak med dette tullet om en kodisill.»

Vent nå litt! Han kunne gripe henne om armen og marsjere henne mot døren. Men han fikk ikke snakke nedsettende om forskningen hennes.

«Det er ikke tull, som du ville ha visst hvis du viste noen interesse for familiens historie. Jeg foreslår at du viser litt mer respekt for arven din, Deres Nåde, og for hertuginnen.»

Han mumlet noe på ungarsk som hun mistenkte ikke var rosende, og lente seg nærmere. For nærme! Hun kunne se seg selv i pupillene hans, kjente duften av aprikoskonjakk av pusten hans.

«Min respekt for Charlotte er grunnen til at du og jeg skal snakke sammen privat. Jeg spør igjen, hvor bor du?»

De ungarske røttene hans kom til syne, tenkte Natalie litt nervøst. Den tykker aksenten burde ha advart henne, fått henne til å smette tilbake i det beskyttende skallet hun hadde levd i så lenge at det nå var like mye en del av henne som det sandfargete håret og de kjedelige klærne. Men en gnist av hennes gamle jeg fikk henne til å løfte haken.

«Du skal være en stor, stygg hemmelig agent,» sa hun kjølig. «Grav fram den informasjonen selv.»

Det skulle han, sverget Dom idet døren lukket seg bak henne. Definitivt.

2

Én telefonsamtale ga Dom den vesentligste informasjonen. Natalie Elizabeth Clark. Født i Farmington, Illinois. Tjueni år, en meter og sekstisju centimeter høy, brunt hår, brune øyne. Singel. Utdannet ved universitetet i Michigan til bibliotekar, med spesialisering i arkiver og presentasjon. Ansatt som arkivar ved Centerville Community College i tre år, Illinois Civil Service Board i fire. Nå bosatt i L.A. der hun var ansatt av Sarah St. Sebastian som assistent.

Arkivar. Herregud!

Dom ristet på hodet mens drosjen kjørte mot sentrum senere den kvelden. Han så for seg en liten bås, hodet hennes bøyd mot dataskjermen, øyne som stirret gjennom tykke glass på en endeløs strøm av dokumenter som skulle verifiseres, kodes og arkiveres elektronisk. Og hun hadde gjort det i sju år! Dom ville ha begått harakiri etter en uke. Ikke rart hun hoppet på sjansen da Sarah søkte etter hjelp med boken sin.

Ms Clark kjørte fremdeles endeløse datasøk, lette i arkiver, både elektroniske og på papir. Men nå reiste hun i det minste verden rundt for å finne noen av dokumentene. Og hun gjorde det på en veldig stor utgiftskonto, tenkte Dom idet drosjen stoppet ved W New York.

Han stoppet ikke ved resepsjonen. Telefonsamtalen hadde bekreftet at ms Clark hadde sjekket inn på rom 1304 for to dager siden. Og et sporingsprogram utviklet for militæret og nå brukt av mange etterretningsbyråer bekreftet at mobiltelefonen hennes sendte ut signaler fra denne bygningen.

To minutter senere banket Dom på døren hennes. Kikkhullet ble mørkt, noe som avslørte at hun var like forsiktig privat som hun sikkert var i arbeidet. Han smilte anerkjennende og ventet på at døren skulle åpnes.

Da det ikke skjedde, banket han igjen. Ingen reaksjon.

«Det er Dominic St. Sebastian, ms Clark. Jeg vet du er der. Du kan like godt åpne døren.»

Hun gjorde det motvillig. «Det er vanlig høflighet å ringe og avtale et møte, ikke bare dukke opp.»

Den høye luftfuktigheten hadde gjort den formløse kjolen til et veikart av rynker, og de fornuftige skoene var byttet ut med hotellets badesko. Men håret hang løst og innrammet ansiktet med overraskende tykke, myke bølger da hun sendte Dom et kjølig blikk gjennom brillene.

«Hvorfor kommer du helt hit for å snakke med meg?»

Dom hadde stilt seg selv det samme spørsmålet. Han hadde bekreftet at denne kvinnen var den hun sa og verifisert attestene hennes. Sannheten var at han antakeligvis ikke ville ha tenkt på Natalie Clark hvis det ikke var for de små rykningene i nesen hennes.

Han fortalte seg selv at forakten hun hadde skjult så raskt, hadde trigget politiinstinktet hans. Det meste av avskummet han hadde møtt, uttrykte varierende grader av forakt for politiet, helt til de fikk på seg håndjernene og ble ført bort. Men søsteren hans ville sikkert insistere på at det var egoet hans som talte. Det var sant at Dom ikke kunne motstå en utfordring. Det betydde derimot ikke at han prøvde å lokke enhver kvinne som fanget oppmerksomheten hans, til sengs, slik Zia ofte påsto.

Men han var her, og han skulle bli her til han hadde tilfredsstilt nysgjerrigheten rundt denne kvinnen. «Jeg vil ha mer informasjon om denne kodisillen du har funnet, ms Clark.»

«Jeg sender gjerne dokumentasjonen på e-post.»

«Jeg foretrekker å se hva du har nå. Kan jeg komme inn, eller skal vi fortsette diskusjonen i korridoren?»

Hun presset leppene sammen og gikk til side. Den åpenbare motviljen hennes forundret Dom. Og vekket jaktinstinktet hans. Synd at han hadde det møtet i den amerikanske avdelingen av Interpol i Washington i morgen. Det kunne ha vært interessant å se hva det ville kreve å få de stramme, misbilligende leppene til å åpne seg og sukke navnet hans.

Han så seg raskt om i rommet. To senger, og den åpne stresskofferten hennes og en bunke mapper på den ene. En lenestol vendt mot TV-en. En pult med en kontorstol, en ny bunke mapper og en laptop der skjermen viste et nærbilde av et juvelbesatt egg.

«Et av Fabergé-eggene?» spurte han og gikk nærmere for å beundre tegningen av egget som lå i en gullvogn.

«Ja.»

«Kjerub med vogn, en gave fra tsar Aleksándr III til hustruen, Maria Fjódorovna, påsken 1888. Et av de åtte Fabergé-eggene som mangler,» leste Dom.

Han kikket på henne. «Og du leter etter det?»

«Jeg dokumenterer eggets historie.»

Hånden hennes gled mot lokket på laptopen, som om hun verket etter å smelle det ned.

«Hva har du funnet ut så langt?»

Leppene hennes ble stramme igjen, men Dom var for dyktig i forhør til å la henne slippe unna. Han ventet bare til hun nikket motvillig.

«Dokumenter viser at det var i Gattsjinapalasset i 1891, og det var et av rundt førti egg som ble sendt til Kreml etter 1917-revolusjonen. Noen eksperter tror det ble kjøpt av Victor og Armand Hammer på trettitallet. Men …»

Han så at fascinasjonen over arbeidet vant over motviljen mot å diskutere det. Begeistringen snek seg inn i stemmen hennes og fikk øynene til å glitre. Veldig fløyelsmyke, lokkende brune øyne, tenkte han idet hun tok av seg brillene.

«Jeg fant en referanse til et lignende egg solgt i en antikvitetshandel i Paris i 1930. En butikk etablert av en russisk emigrant. Ingen vet hvordan han fikk tak i egget, men jeg har funnet en kilde jeg vil sjekke når jeg er i Paris neste uke. Det kan …»

Hun tidde brått og tok på seg brillene igjen. Vaktsomhet erstattet begeistringen i de dådyrbrune øynene.

«Jeg prøver ikke å pumpe deg for informasjon,» forsikret Dom henne. «Interpol har en hel avdeling for forsvunne kulturskatter, vet du.»

«Jeg vet det.»

«Siden du skal til Paris, kan jeg ordne et møte med avdelingssjefen for deg hvis du vil.»

Det henkastede tilbudet fikk henne ut av balanse. «Jeg … Jeg har tilgang til databasen deres, men …» Blikket hennes gled mot skjermen og så til Dom. «Jeg ville sette pris på det. Takk,» sa hun stivt.

Han smilte. «Der ja. Det var ikke så vondt å svelge, vel?»

Alarmklokkene gikk av i Natalies hode. Hun kunne nesten høre dem idet hun kjempet for å holde haken høyt og uttrykket høflig reservert. Hun skulle ikke la et dovent smil og et par glitrende soveromsøyne forføre henne. Aldri mer.

«Jeg gir deg visittkortet mitt,» sa hun stivt. «Kontakten din kan nå meg når som helst på mobilnummeret eller på e-post.»

«Så kjølig, så høflig.» Han så ikke på kortet hun tok ut av stresskofferten, la det bare i bukselommen. «Hva er det ved meg du ikke liker?»

Hva med alt!

«Jeg kjenner deg ikke godt nok til å mislike deg.» Hun burde ha stoppet der. Ville ha gjort det hvis han ikke hadde stått så nær. «Ikke ønsker jeg det heller,» sa hun med et skuldertrekk.

Hun innså tabben umiddelbart. Menn som Dominic St. Sebastian ville ta det som en utfordring. Natalie skjulte grimasen og prøvde seg på skadeforebygging.

«Du sa at du ville ha mer informasjon om kodisillen.»

Hun trakk ut kontorstolen. Han måtte trekke seg unna for å gi henne plass, men enhver lettelse hun måtte føle over å få litt avstand mellom dem, forsvant da han støttet hånden på pulten og bøyde seg for å kikke over skulderen hennes. Med en kraftanstrengelse klarte hun å la være å bøye seg unna.

«Så dette er dokumentet hertuginnen tror at gjør meg til en hertug?» sa han da det skannede dokumentet dukket opp.

«Storhertug,» rettet Natalie. «Unnskyld meg, jeg må sjekke papiret i skriveren.»

Det var ikke noe galt med papirmateren. Den lille bærbare skriveren hadde spyttet ut kopier før St. Sebastian så uhøflig forstyrret henne. Men det var den beste unnskyldningen hun kunne komme på for å få ham til å slutte å puste henne i nakken!

Han tok kopien og satte seg i lenestolen mens han prøvde å tolke den kronglete håndskriften. Natalie var nesten fristet til å la ham lide seg gjennom høytysken, men skrev ut en oversettelse for ham.

«Jeg snublet over kodisillen mens jeg undersøkte Canaletto-maleriet som en gang hang i slottet i Karlenburgh,» fortalte hun. «Jeg fant en vag referanse til maleriet i statsarkivet i Wien.»

Hun kunne ikke motstå en digresjon. Så mange trodde at yrket hennes var kjedelig. De forsto ikke gleden i å følge en skjør tråd til en annen og enda en.

«Arkivene er så enorme at det har tatt år å digitalisere dem. Men resultatene er virkelig forbløffende. De eldste dokumentene er fra 816.»

Han nikket og virket ikke så interessert i denne detaljen.

«Kodisillen var inkludert i en stor samling av brev, dokumenter, avtaler og kunngjøringer i forbindelse med den østerriksk-prøyssiske krig. Keiser Frans Josef gir St. Sebastian-familien Karlenburgh for evig tid, mot at de forsvarer rikets grenser. Hertugdømmet eksisterer ikke lenger, og så mange nasjonale grenser har blitt trukket på nytt. Men den delen av grensen mellom Østerrike og Ungarn har holdt stand gjennom alle kriger og invasjoner. Og dermed har tittelen også gjort det.»

Han snøftet. «Vi vet begge at dette dokumentet ikke er verdt papiret du har skrevet det ut på.»

På vegne av all verdens arkivarer hevet hun haken. «Storhertuginnen er ikke enig.»

«Nettopp, og det er det vi må snakke om.»

Han la arket i lommen og festet det smale blikket på henne. Det var ikke noe dovent smil nå. Ingen latter i de mørke øynene.

«Charlotte St. Sebastian kom seg med nød og neppe ut av Karlenburgh i live. Hun bar barnet sitt i armene i milevis gjennom vintersnøen. Jeg vet at historien forteller at hun fikk med seg en formue i juveler også. Jeg bekrefter ikke historien …»

Han trengte ikke. Natalie hadde allerede forstått det fra sine egne undersøkelser og kommentarer fra Sarah om personlige eiendeler som hertuginnen hadde solgt i løpet av årene for å la barnebarna få leve det livet som rangen deres tilsa.

« … men jeg advarer deg mot å utnytte hertuginnens naturlige ønske om å se sin arv gå videre.»

«Utnytte?»

Det tok et øyeblikk før det sank inn. Og så ble hun så sint at hun knapt kunne snakke.

«Tror du denne kodisillen er en del av en slags plan fra min side om å lure penger fra St. Sebastian-familien?»

Hun reiste seg rasende. Han reiste seg også og svarte på sinnet hennes med et skuldertrekk.

«Ikke på dette tidspunktet. Men hvis jeg skulle oppdage noe annet, skal vi definitivt snakke sammen igjen.»

«Kom deg ut!»

Etter at hun roet seg ned, ville kanskje Natalie innrømme at det å slenge ut armen og peke flere ganger mot døren var vel melodramatisk. Men akkurat nå ville hun slå igjen den døren så hardt at den traff den pompøse bakenden hans hardt. Spesielt da han løftet et spotsk øyenbryn.

«Burde det ikke være: Kom deg ut, Deres Nåde?»

Hun bet sammen tennene. «Kom. Deg. Ut.»

*

Da drosjen kjørte ham tilbake til et siste besøk hos hertuginnen og søsteren, kunne ikke Dom si at møtet med ms Clark hadde dempet tvilen hans. Det var fremdeles noe med forskningsassistenten han ikke kunne sette fingeren på. Hun kledde seg som en uteligger og virket fornøyd med å holde seg i skyggen. Men da sinnet hadde gjort kinnene hennes røde og fått øynene til å flamme opp, hadde hun vært alt annet enn lett å overse.

Hun skjulte seg bak brillene og formløse kjoler, men hun hadde temperament. Synd at han ikke hadde tid til å temme det. Det ville være atskillig mer interessant enn møtene han hadde avtalt i Washington i morgen. Men resten av drosjeturen underholdt han seg med forskjellige teknikker han kunne bruke hvis hans og Natalie Elizabeth Clarks veier skulle krysse hverandre i nærmeste framtid.

Han hadde bestemt seg for å sørge for at det skjedde da Zia åpnet døren til hertuginnens leilighet.

«Tilbake allerede?» spurte hun med dansende øyne. «Falt ikke ms Clark for sjarmen din og rett ned i sengen?»

Spøken var så nær Doms tanker at han svarte mer bryskt enn han hadde tenkt. «Jeg dro ikke til hotellet hennes for å forføre henne.»

«Ikke? Det må være første gang.»

«Jézus, Mária és József! Den munnen din, Anastazia Amalia. Jeg burde ha vasket den med såpe da jeg hadde sjansen.»

«Ha! Du hadde ikke klart å holde meg nede lenge nok. Men kom inn! Sarah er på FaceTime med bestemoren. Samtalen deres vil interessere deg.»

FaceTime? Hertuginnen? Dom fulgte etter søsteren inn i stuen og beundret hertuginnens vilje til å ta i bruk moderne teknologi. Et blikk på scenen foran ham korrigerte inntrykket.

Hun satt stivt i sin vanlige stol med stokken i nærheten. En iPad var plassert på knærne hennes, men hun var åpenbart ikke komfortabel med maskinen. Gina satt på gulvet og holdt skjermen i riktig vinkel.

Sarahs stemme fløt ut av høyttaleren og ansiktet hennes fylte det meste av skjermen. Ektemannens ansikt fylte resten.

«Jeg er så lei for det, bestemor. Det bare glapp ut.»

«Hva glapp ut?» hvisket Dom til Zia.

«Du,» svarte søsteren ertende.

«Jeg?»

«Hysj! Bare hør etter.»

Dom rynket pannen og konsentrerte seg om samtalen.

«Alexis ringte med et tilbud om å reklamere for boken min i Beguile,» fortalte Sarah. «Hun ville spille på både min tidligere jobb der og tittelen min. Du vet hvordan hun er.»

«Det vet jeg,» sa hertuginnen slepende.

«Jeg fortalte at det var for tidlig med reklame. Uheldigvis fortalte jeg også at boken ville bli fortere ferdig fordi jeg har ansatt en så dyktig forskningsassistent.» Hun sukket. «Jeg gjorde en stor tabbe og nevnte kodisillen Nat snublet over da hun undersøkte rundt Canaletto-maleriet.»

Selv om det at Sarah hadde nevnt den fordømte kodisillen fikk hans indre antenne til å vibrere, så det ikke ut til å plage hertuginnen. Hun hadde fått et fjernt blikk da Canaletto-maleriet ble nevnt.

«Bestefaren din kjøpte det maleriet av Canal Grande til meg,» mumlet hun til Sarah. «Rett etter at jeg ble gravid med moren din.»

Hun hensank i drømmer, og ingen av barnebarna våget å bryte inn. Da hun kom tilbake noen øyeblikk senere, smilte hun til dem.

«Det var i Venezia det skjedde. Vi skulle på et maskeradeball i Ari Onassis’ palass. Jeg hadde kjøpt en flott maske med perler og blonder. Men … hvordan er den reklamen igjen? Du vet aldri når stemningen kommer over deg? Alt jeg kan si, er at noe definitivt kom over bestefaren deres den kvelden.»

Gina gliste. «Slik skal det være, bestemor!»

Sarah lo, og ektemannen bannet spøkefullt. «Pokker! Sarah foreslo en tur til karnevalet i Venezia denne våren, men jeg overtalte henne til en afrikansk fotosafari istedenfor.»

«Det lærer deg å høre på henne neste gang,» snøftet hertuginnen.

«Jeg forstår ikke. Hva problemet med at du fortalte Alexis om kodisillen?» spurte Gina.

«Vel …» Rødmen krøp opp i Sarahs kinn. «Jeg er redd jeg nevnte Dominic også.»

Dom bannet, og Gina hylte. «Å, jøss! Den barrakudaen av en redaktør kommer til å sette tennene i den historien. Jeg ser for meg en ny Topp ti-utgave, denne gangen med de mest sexy single kongelige menn.

«Jeg vet det,» sa søsteren ulykkelig. «Det blir like ille som det Dev gjennomgikk da han var på Beguiles Topp ti-liste. Fortell Dominic at jeg virkelig beklager når du ser ham.

«Han er her. Du kan si det selv.» Gina vinket ham over.

Da Dominic stilte seg foran iPad-kameraet, sendte Sarah ham et inderlig beklagende blikk. «Jeg er veldig lei for det, Dev. Jeg fikk Alexis til å love at hun ikke skulle gå amok, men …»

«Men bare stålsett deg, kompis,» brøt Dev inn. «Livet ditt kommer til å bli veldig komplisert.»

«Jeg kan takle det,» svarte Dom med mer selvtillit enn han følte.

«Det tror du,» sa Dev med et snøft. «Vent til kvinnene prøver å stappe telefonnummeret sitt ned i bukselommen din, og reportere stikker mikrofoner og kameraer opp i ansiktet ditt.»

*

Den første muligheten hadde ikke virket så ille for Dom. Den andre anså han som høyst usannsynlig … helt til han gikk ut av drosjen før møtet i Washingtons Interpol-kontor ettermiddagen etter og ble overfalt av reportere som været friskt blod.

«Deres Høyhet! Her!»

«Storhertug.»

«Hei! Deres Nåde!»

Han ristet på hodet over amerikanernes fascinasjon over alt kongelig, beskyttet ansiktet med hendene som en kriminell og presset seg gjennom flokken av nyhetsjegere.