Amalie Berlin

Mitt nye liv

Oversatt av Ina K. S. Widerøe

MINISERIE: KJÆRLIGHET OG LØFTER

Dette er den andre delen i miniserien Kjærlighet og løfter. Da klokken slår tolv, lover Mira og Ellory hverandre at de skal holde seg unna kjærligheten det kommende året. Men forelskelsens herlige magi oppstår ofte når man minst venter det, og nyttårsløfter er alltid vanskelig å holde.

Kjære leser!

Jeg har mislyktes i hvert eneste nyttårsforsett jeg noen gang har hatt. Stort sett velger jeg de mest ekstreme løftene som tenkes kan, og er dermed dømt til å feile. Akkurat som heltinnen i denne historien, er jeg nemlig litt uberegnelig. Forsettene mine ender vanligvis opp slik:

Jeg vil gå ned i vekt …

Dag en: Jeg skal slutte å spise sukker!

Dag fire: Hit med sjokoladen!

Det passet godt at jeg akkurat dette året fikk sjansen til å arbeide sammen med Tina Beckett (noe som var en stor glede for meg), og skrive sammenhengende bøker om to bestevenninner som bestemmer seg for noen ekstreme nyttårsforsetter … og få dem til å mislykkes. Jeg vil selvsagt ikke røpe slutten, men de mislykkes på aller beste vis.

Amalie

Til Tina Beckett – en god venn, en fantastisk forfatter og en flott dame å samarbeide med! Det har vært supert!

Til Laurie Johnson – fordi du ga meg muligheten til å jobbe sammen med en forfatter som jeg elsker, og for at jeg fikk lov til å skrive om en kul hippiedame. ☺ Du er suveren.

Prolog

«Jeg vet at du helst vil greie dette på egen hånd, men før eller senere må du ta deg en pause. La nå meg og universet ta styringen i et par dager.»

Det faktum at de fleste av gjestene hadde forlatt hotellet ved de første tegnene til at vinterstormen var i anmarsj, ga Ellory Star mer selvtillit enn hun ellers ville ha hatt i en så intens situasjon. Bare en håndfull av staben hadde blitt værende – mange nok til å holde hotellet åpent – samt noen få gjester som ville utnytte den siste sjansen til å stå på ski før uværet kom. Og Mira skulle jo ikke reise vekk. Hun kom til å være der som et sikkerhetsnett i tilfelle katastrofe.

«Kos deg med kjærlighetsferien, og nyt tiden med drømmemannen din. Jeg lover at jeg ikke skal kalle ham ’nummer fem’ mer, selv om jeg vant årets nyttårsforsettkonkurranse suverent.» Ellory lente seg over bardisken i suiten til Jack, hvor hun sto og pratet med Mira, og lot som om hun ikke var det minste selvtilfreds over å ha tippet rett.

Mira – som var som en søster for henne, bortsett fra ekte slektskapsbånd – jobbet som lege på skihotellet hvor Ellory nå bodde og arbeidet. De hadde vært bestevenner helt siden de traff hverandre som smårollinger, da moren til Ellory fikk jobb på hotellet Miras familie eide. Mira var smart, fornuftig og pålitelig, pluss en hel haug med andre positive ting som ingen andre i verden ville funnet på å kalle Ellory.

«Du har ikke vunnet konkurransen før du finner ut av prosjektet ditt,» sa Mira. «Det du har jobbet med så langt.»

Ellory hadde ikke forklart prosjektet sitt nærmere. «Jeg skulle bare ha veddet på at jeg kunne holde ut lenger uten en mann enn deg. Men jeg har ikke sett noen aktuelle kandidater for sengevals etter at jeg kom hjem. Forsettet mitt står fortsatt ved lag.»

Skjønt, det hjalp ikke stort på selve grunnen til at hun hadde avgitt dette nyttårsløftet. Dessuten var det en del av problemet at hun ikke greide å sette fingeren på hva som var galt i livet hennes. Hun surfet gjennom tilværelsen, fulgte instinktene sine og brydde seg så lite om ting som såret henne at hun ikke lenger visste hva som gjorde vondt. Det siste året hadde hun flyktet fra en smerte hun ikke kunne sette ord på – for selv om hun ignorerte det som forårsaket smerten, betød ikke det at hun ikke følte den.

Letingen hennes hadde brakt henne hjem, med en tanke om at hun var nødt til å jobbe med seg selv. Å stenge menn ute av livet, ville hindre henne i å ty til sex som en distraksjon. Hun hadde brukt det siste tiåret på å glemme sorgene sine sammen med en lang rekke ulike kjærester, og hadde ikke kommet nærmere lykken av den grunn … Ikke noe mer enn da hun reiste hjemmefra med en hensikt om å finne mening i livet.

For at ikke Mira skulle merke melankolien hennes, skiftet hun samtaleemne. «Jeg må finne et nytt kallenavn til Jack. Kanskje noe med å ’leke doktor’, men det blir for opplagt.»

Akkurat da kom Jack inn i suiten. «Hei, kjærlighetsdoktor,» ropte hun, og ristet på hodet. «Nei, det funker ikke. Jeg må jobbe mer med saken. Et annet sted.» Hun blunket til Mira, og dultet borti Jack på sin vei mot døra.

Før hun gikk ut, snudde hun seg for å si noe og avbrøt en kyssescene. «Ha. Jeg skulle til å si at jeg tok feil angående det nyttårsforsettet – at Jack bare tilfeldigvis var nummer fem, og ville ha vært den rette enten han var nummer tjuefem eller fem. Men nå vil jeg heller snakke om sikker sex!»

Da de brast i latter, smilte hun og kurret mot dem. «Å, nummer fem! Du vil alltid være nummer én for meg!»

Døra ble lukket før hun rakk å bli pepret med løse gjenstander på grunn av den lille Mira-imitasjonen sin.

Universet likte henne. Noen ganger.

1

Ellory Star hadde aldri stått vakt før, og det var gode grunner til det.

Men det var hit letingen hennes hadde ført henne. Fra de varme, frodige skogene i Peru til vinterlige Colorado. Til frosne føtter, uregjerlig hår på grunn av statisk elektrisitet – og til det å prøve å finne andre mennesker. Eller snarere, stå og vente på at andre skulle finne andre mennesker.

Universet hadde en ond sans for humor.

Til venstre for seg kunne hun skimte en klynge av gule frontlykter som snart ble sterke nok til å stråle gjennom den tykke, gråblå tåken av fallende snø.

Redningsmannskapene var tilbake!

Hun snudde seg fra det islagte glasset i den polerte inngangsdøra til Silver Pass Skihotell og henvendte seg til gruppen av ansatte som hun hadde greid å samle sammen etter masseflukten. De fleste medlemmene av staben hadde familier de ville hjem til før snøstormen kom, og nesten alle gjestene hadde også dratt – de som var igjen håpet hun at redningsmennene kom tilbake med nå.

«Ok, folkens. Vi gjør som vi snakket om,» sa hun – den mest ordrelignende ordren hun noensinne hadde gitt.

Vanligvis var Ellory den siste personen som ble satt til å holde orden på ting, og slik foretrakk hun det også. Det var mindre sjanse for å skuffe folk hvis de ikke forventet noe av henne. Bortsett fra nå, da hun først og fremst tok på seg ansvaret for å gi bestevenninnen tid til å ha sex med den nye kjæresten sin.

Ellory – kjærlighetsredets portvakt.

Hun som tok seg av alle mindre situasjoner for å hindre at hotellets egen lege ble forstyrret i eskapadene med Jack, også kalt nummer fem.

Litt av en prestasjon.

Hun fulgte med mens en av de hotellansatte gikk i gang med å legge mer ved på peisen i lobbyen.

Det at hun var ansvarlig for å slippe ut enda mer karbon i atmosfæren, fikk hun bekymre seg for en annen dag. Akkurat nå slet hun med å finne balansen mellom det som var best for folk rundt henne, og det som var best for planeten.

Enkelte valg var vanskeligere enn andre.

De som kom tilbake ville nok være forfrosne, om ikke verre. Det kunne hun bøte på med varme fra peisen, varm drikke, varmt vann og varme pledd – selv om alt det varme forstørret karbonavtrykket hennes og fikk henne til å føle seg som et monster. Et digert, hyklersk, sotete monster som spydde ut karbon.

Men slike tanker hjalp slett ikke. Det var ikke rom for pessimisme i dag. Hun hadde en jobb å gjøre, hadde lagt en plan, og skulle gjennomføre den uten å skuffe noen – spesielt ikke den ene personen som hadde tro på henne.

Hun skulle forsvare Miras elskovsrede til siste slutt, og være erstatningen hennes i dag. Gjøre sitt beste så lenge hun greide det. I hvert fall til hun visste nøyaktig hva de hadde å hanskes med.

Da hun snudde seg og så mot frontlyktene igjen, greide hun å telle seks par, det samme antallet som hadde reist ut. Det lovet godt.

Hun kneppet igjen kåpen sin, dro en strikkelue ned i pannen og tok på seg vottene. Klærne hennes var kanskje latterlige, for hun hadde ennå ikke utvidet garderoben sin med skikkelige vinterklær, men i det minste holdt hun seg varm på de stedene som betød noe – hodet og overkroppen.

Idet snøscooterne stanset foran inngangsdøra, tok hun et siste drag av varm luft og steg ut i vinterstormen. Vinden pisket det lette, vide skjørtet hennes rundt beina, og gjorde det vanskelig å holde øynene åpne. Hun la hånden beskyttende over dem og telte. Ti mennesker, én hund.

Det skulle ha vært elleve.

En ny opptelling bekreftet at alle seks av de oransjekledde redningsarbeiderne hadde kommet tilbake, hvilket betød at en av hotellets gjester fortsatt befant seg ute i stormen et sted.

Å, nei.

Hun ble nødt til å forstyrre Mira.

Redningsarbeiderne var allerede i ferd med å klatre ut av snøscooterne, og hjalp de forkomne gjestene med å stige av.

«Hva kan jeg hjelpe til med?» ropte hun om kapp med vinden mens hun nærmet seg gruppen.

En kraftig bygget mann som var i ferd med å slippe en stor, svart hund ut av et bur bakerst på snøscooteren sin, snudde seg og pekte på henne. «Kom deg inn!»

Kjeftet han? Ok … Eller kanskje han bare prøvde å overdøve vinden.

Han åpnet buret og lot den snødekte hunden hoppe ut. Den trengte ikke å bli fortalt hvor den skulle. Ellory kom seg bort til døra og holdt den åpen for ham og de andre folkene.

Teknisk sett var det ingen snøstorm ennå. Visst snødde det tett, og vinden økte på, men hun kom ikke til å fryse i hjel på et par minutter mens hun hjalp til som best hun kunne. Og hun trengte å hjelpe til, selv om alt hun kunne komme på i farten var å holde døra åpen.

Idet mannen nærmet seg, løftet han på brillene og ga henne et drepende blikk. Med en rask bevegelse grep han tak i albuen hennes og skjøv henne foran seg inn i gangen. «Det var ikke et forslag. Kom deg inn. Du er ikke kledd for dette været.»

«Jeg hadde ikke akkurat tenkt å lage engler i snøen,» spøkte hun og så seg over skulderen på den sinte fyren.

Jøss. På kloss hold, uten brillene som dekket mye av ansiktet hans, var han så kjekk at hun glemte vinterkulda. Der han berørte henne, kriblet det søtt.

Ellory følte det vanligvis ikke sånn, ikke uten å jobbe hardt for det. Det måtte skyldes kulda. Og nå som hun var innendørs, hadde hun andre ting å gjøre enn å sikle etter mannen med hunden.

Nærmere bestemt en liste over ting de skulle se etter når de sjekket hotellgjestene.

Mens alle samlet seg rundt peisen og tok av seg luer og briller, så hun for første gang hvor utslitte og medtatte de var, både redningsmennene og de som var blitt reddet. Men de som fortsatt hadde en venn som var savnet der ute, stirret bare tomt framfor seg. Det var det samme sjokkskadede uttrykket hun hadde sett hos ofre for naturkatastrofer – jordskjelv, ras, flom.

De ansatte sto rundt henne og ventet på ordre. Ikke rart de ikke visste hva de skulle gjøre – hun skulle liksom ta ledelsen. Det første som sto på sjekklista hennes var nedkjøling.

«Ok, vi må hjelpe alle med å få av seg skiutstyr og støvler. Hent noen varme tepper og varm drikke. Varm kakao …» la hun til. Alle likte kakao, og de trengte de kaloriene de kunne få etter en strabasiøs dag.

Mens de ansatte gjorde som hun sa, gikk Ellory bort til den sinte hundemannen. Han virket mye mer som en ledertype enn hun følte seg, så hun rettet spørsmålene sine til ham.

Med lav stemme spurte hun: «Hvor er sistemann?»

Han rynket brynene og tok seg til høyre skulder. «Han prøvde å komme seg tilbake til hotellet, mens de fire andre ville bli der de var.»

«Og hvor var det?»

«Sørgruven.»

Ellory krympet seg. Terrenget rundt gruvene var ulendt, og hadde blitt værende sånn for å hindre at folk gikk dit. Det var ikke trygt å oppholde seg der, og det var satt opp skilt om det, men i ytterste nødsfall dugde de som ly mot stormen.

«Fant dere noen spor etter ham?»

«Det er skispor der, men det er de samme som de fulgte da de gikk innover. Hvis han er smart, og vi heldige, følger han dem tilbake. Det er en viss sjanse for at han kommer til hotellet mens vi er ute og ser etter ham. Hvis det skjer, må du melde fra til meg på radioen. Det lot seg ikke gjøre å følge sporet direkte med snøscooterne, men vi skal tilbake dit og lete videre. Vi tar en kjapp titt i de andre gruvene, og sjekker Sørgruven på nytt i tilfelle han dro tilbake dit.»

«Etter at stormen har gitt seg?»

«Nei.» Han så seg tilbake og ropte til resten av gruppen, som nå sto og styrket seg med varm drikke. «Vi drar ut igjen om ti minutter.»

«Det kan dere ikke!» utbrøt Ellory, mye høyere enn hun hadde tenkt. Hun prøvde igjen, roligere denne gangen. «Stormen skal visst øke på.»

«Vi har fortsatt tid.» Stemmen hans var grov og raspende, og lyden av den fikk det til å gnistre om ørene hennes. En sånn stemme ville høres utrolig sexy ut hvis den hvisket varmt til henne …

«Unnskyld, hva sa du? Jeg hørte ikke helt.» Fanken. Hun var nødt til å skjerpe seg.

«Er du lege?» Han gjentok spørsmålet.

«Nei.» På tide å la ham forstå at hun verken var viktig eller i stand til å håndtere situasjonen.

«Hvor er doktor Dupris?»

Han så bort mot menneskene foran peisen, som nå hadde fått av seg yttertøyet. På tide med punkt nummer to.

Ellory gikk bort til gjestene med mannen hakk i hæl. «Hun er her, men jeg skal ta meg av førstehjelpen akkurat nå. Jeg har en liste over de tingene jeg kan forstyrre henne for. Og vi har varmet opp vann i tilfelle noen har frostskader. Jeg har også satt badstuene på full guffe, hvis det kan være til nytte?»

Hun stoppet ikke for å vente på svar, men satte kurs mot en liten, vever kvinne som ikke drakk av kakaoen sin … og som holdt hendene sine over fanget som om de gjorde vondt.

Han passerte henne med lange skritt, plukket opp et stetoskop fra et brett med førstehjelpsutstyr og slengte det rundt halsen. Bevegelsen fikk et blaff av smerte til å gå over det barske ansiktet hans. Ellory bet seg merke i det. Hennes egentlige jobb var fysioterapi og massasje. Bare ikke i dag.

Akkurat nå var det ikke ham hun skulle vie oppmerksomhet. Han var neppe forfrossen, selv om kinnene hans så litt såre og sprukne ut …

Hun bøyde seg ned og løftet forsiktig på armene til kvinnen for å ta en titt på fingrene hennes. «Hva heter du?»

«Chelsea,» svarte hun mens hun hakket tenner. «Det svir i fingrene og tærne mine. Som om de står i brann.»

«Av med sokkene, alle sammen. På tide å sjekke fingre og tær.» Fingertuppene til Chelsea var fryktelig røde. Ellory kviet seg for å røre ved dem, men hun hadde ikke nok medisinsk kunnskap til å undersøke dem skikkelig. Kanskje det var slik frostskader startet?

Varsomt la hun hendene sine over Chelseas, og den nedkjølte kvinnen gispet av smerte. Hun kjentes varm ut, så det dreide seg nok ikke om frostskader likevel. «Beklager så mye,» hvisket Ellory, før hun slapp hendene hennes og så ned på den sinte hundemannen der han knelte ved føttene til Chelsea. Tærne hennes hadde motsatt farge av fingrene; en unaturlig, foruroligende, nesten likblek hvithet.

Kanskje de måtte ringe Mira …

«Er det …?» Hun fikk ikke fullført spørsmålet før han nikket og så Chelsea inn i øynene.

«Jeg heter doktor Graves. Kall meg Anson, hvis du vil. Jeg skal fortelle deg mellomnavnet mitt også, hvis du trenger flere stygge navn … for dette blir ikke særlig hyggelig. Vi er nødt til å varme opp føttene dine raskt,» sa Anson med mild stemme. «Du har tegn på begynnende frostskader.»

Chelsea ble stiv i blikket og utbrøt: «Kommer tærne mine til å falle av?» Hun hørtes så fortvilet ut at alle i lobbyen snudde hodene mot henne.

Hjertet til Ellory hoppet over et slag.

Anson så bister ut, men han ristet på hodet. «Det kommer til å føles sånn. Det vil gjøre forferdelig vondt, men det er den eneste måten du kan beholde dem på.» Han la ikke fingrene imellom; ikke engang et hint av det vanlige, trøstende legepjattet.

Chelsea nikket med tårer i øynene.

Anson så på Ellory igjen. «Ta av henne buksen. Hvor varmt er vannet?»

«Førtitre grader,» svarte Ellory.

Han virket litt overrasket over at de hadde brukt termometer på det. «Det er en smule for varmt. Bruk litt kaldt vann for å få det ned til førti grader. Det må være mellom trettiåtte og førti grader hele tiden. Anson instruerte Ellory, som nikket og brakte ordrene videre til kjøkkenstaben, før hun hjalp Chelsea av med skidrakten.

Da Chelsea satt i bare superundertøyet, ble det tempererte vannet helt fra bøtter og opp i en stor plastbeholder. Ellory dro opp stillongsen hennes og førte føttene ned i vannet.

Det gjorde vondt. Hun så at underleppen til Chelsea skalv, men utrolig nok skrek hun ikke.

Ellory hadde tilbrakt mye tid i katastrofeområder, og sett så mye menneskelig lidelse at hun burde ha blitt herdet av det, men likevel skar det henne i hjertet. «Jeg er så lei meg for dette … Vi skal gi deg noe smertestillende,» sa hun.

«Forloveden min er fortsatt der ute,» hvisket Chelsea. De enkle ordene gjorde det klart hva som smertet henne mest akkurat nå.

Ellory la armen rundt skuldrene hennes og klemte til. «Vi får prøve å varme deg opp og se om vi kan stanse skjelvingen.» Hun tok kakaoen til Chelsea og holdt den mot leppene hennes. «Vi hjelper deg til fingrene dine blir bedre og du kan holde koppen selv, er det greit?»

«Åh … kakao,» sa Chelsea.

«Ja, er det ikke deilig?» Ellory løftet koppen mot munnen hennes igjen. «Av og til er kakao det eneste som hjelper. Men jeg burde unnskylde meg for at den ikke er laget av bedre ingredienser.» Hun lo nervøst. «Jeg heller ikke i deg konserveringsmidler for å straffe deg.» Nå gjorde hun det igjen. Bablet i vei fordi hun var usikker.

Chelsea så rart på henne. «Konserveringsmidler?»

Ellory sa navnet på det mest kjente kakaomerket, og tilføyde: «Det er sikkert helt greit. Det er bare det at …» Hvordan skulle hun forklare det? «Jeg foretrekker organisk mat.»

«Å, ja.» Chelsea nikket og lente seg tilbake i stolen.

Flott pasienthåndtering. De fleste klientene hennes kjente henne så godt at de visste om pussighetene hennes, og Ellory hjalp dem gjennom fastlagte øvelser og ga dem massasje, uten å måtte ta store beslutninger.

«Ikke bry deg om meg,» tilføyde hun vennlig. «Det er noe som henger igjen fra barndommen.»

«Foretrakk du organisk mat som barn?» spurte Anson der han satt bøyd over føttene til en annen pasient. Han hadde tydeligvis hørt etter, og mistet antakelig tilliten til henne for hvert ord som datt ut av munnen hennes.

«Ja. På et vis.»

Han så på pasienten, men det føltes som om han stirret på henne. «Hvordan, da?»

Den eneste måten å komme seg ut av situasjonen på, var å late som ingenting.

Hold. Munn.

Ellory rakte kakaokoppen til et annet medlem av staben. «Kan du hjelpe Chelsea med denne? Jeg må assistere doktor Graves,» sa hun. Mannen trengte et nytt etternavn. Men hun kom ikke til å nevne det, for hun hørtes antakelig ut som en idiot allerede.

Han fortsatte med arbeidet sitt. «Få alle føttene deres ned i vann. Men det er bare Chelsea som trenger nøye temperaturregulering.»

«Hva med badstuene?» Ellory fulgte med så godt hun kunne.

«Senere, kanskje. Eller hvis de ikke får igjen varmen snart, men jeg vil helst ikke stresse dem unødig før vi har en lege tilgjengelig, siden jeg må av sted snart.»

Ellory nikket.

«Jeg går og sjekker hvordan det står til med mannskapet mitt. Og Max.»

Den lodne, svarte hunden som hittil hadde ligget utstrakt foran peisen, spratt opp da han hørte navnet sitt.

«Eller kanskje jeg skal hente vann til ham først …» Han ropte til de andre redningsarbeiderne at de skulle sjekke føttene sine, og tok seg av den store hunden og seg selv.

Ellory instruerte staben om hva de skulle gjøre med vannet, og kjente at hun ble stadig mer anspent for hver gang hun så ut på den økende stormen. Etter å ha satt to personer til å passe på Chelsea og hentet en ny ladning varme pledd, gikk hun for å finne Anson.

Og Max – kanskje hunden gadd å høre på bekymringene hennes.

2

«Hva om dere ikke er tilbake om en halvtime, når de skal ut av det varme vannet? Og er det ikke merkelig at en lege har ekstrajobb som redningsarbeider?» Hun hadde alltid ansett Mira som en uvanlig lege – som den friskusen hun var – men Anson virket høyst eiendommelig. Han var i det minste sjefete nok. Men han kunne ha sittet innendørs i ro og mak i dette været, eller kjørt rundt i firehjulstrekkeren sin og … røyket sigar, eller hva det nå var folk gjorde i firehjulstrekkere.

«Tørk dem forsiktig og bandasjer dem lett,» svarte han, før han tilføyde: «Det er ingen ekstrajobb. Jeg arbeider på legevakten halve året, og i skisesongen er det redningspatruljen som er livet mitt.»

Det overrasket henne. Var han en adrenalinjunkie? Ekstremsport-fanatiker? Noe måtte det være som fikk ham til å ville gå ut igjen i dette været. Nok en gang ble blikket hennes dratt mot glassdørene. Det snødde enda tettere enn før. «Er du sikker på at dere ikke bør vente til stormen gir seg?»

De grønne øynene hans fikk et skarpt skjær som øyeblikkelig slo ned forslaget. Akkurat. Han behøvde ikke engang å si noe.

Anson snudde seg mot mannskapet igjen. «Fem minutter.» Han dro opp en plastpose fra lommen og fisket ut en godbit til den store, raggete hunden.

«Hvor skal vi?» spurte en av mennene.

«Blågruven og Sørgruven,» svarte Anson og så på Ellory. «Hvorfor er du ikke kledd for dette været?»

«Jeg har ikke kjøpt noen nye klær etter at jeg kom hjem. De siste vintrene har jeg oppholdt meg på varmere steder. Før nyttår var jeg i Peru, og der er det sommer akkurat nå. Jeg visste ikke om jeg kom til å bli værende her, så jeg ville ikke sløse bort penger på en masse klær.»

Han ristet på hodet. «Du må leie en vinterdress når du skal være utendørs … Hva heter du, forresten?»

«Ellory. Og jeg har en liggende.» Det var det eneste vinterplagget hun eide, men dressen var gammel, håpløst umoderne og ikke på langt nær like godt egnet i snøvær som draktene disse folkene hadde. Hun brukte kun klær av naturlige materialer, så den var stor, klumpete og klødde litt. Dessuten luktet den mugg etter lang tids oppbevaring, og …

Hun trengte ikke å fortelle alt dette til Anson. Han var iført lag på lag av moderne, isolerende stoffer, og ville ikke forstå det om hun prøvde å forklare. Ikke at det betød noe hva han syntes. «Jeg hadde ikke tenkt å være lenge ute i sted, jeg gikk bare ut for å møte dere. Og jeg har superundertøy under disse klærne.»

Som om han ville ha syntes bedre om henne hvis hun hadde hatt på seg ull og vinterjakke på den korte turen ut. Hun var en skrulle. Det var sånn vanlige folk så på henne. I dag var hun en skrulle som ikke greide å kle seg skikkelig. Og hva så?

«Gå og finn den fram.»

Ellory visste ikke helt hvordan hun skulle reagere på en så direkte ordre. Og hun likte virkelig ikke at den sjefete væremåten hans fikk det til å krible innvendig igjen … feil tid, feil sted, feil følelser.

Hun kunne ha skyldt på at de dårlige nervene hennes forsterket alle de andre følelsene, men hun greide ikke engang å overbevise seg selv om det. Mannen gikk ikke inn for å se barsk og kjekk ut – han bare var det. En heldig kombinasjon av gener, livsstil og en svært sexy stemme. Hun prøvde å ignorere at det kilte i magen hennes når han så på henne.

«Anson …» Hun brukte navnet hans i et forsøk på å gjenvinne kontrollen. «Det er ikke bare det at det blåser kraftigere, men det snør tettere også. Hvis dere blir helt … bunnfrosne, kommer dere ikke til å finne …»

«Vi har fortsatt tid.» Han avbrøt henne. Igjen.

Uhøflig. Tverr. Brysk. Det burde gjøre ham mindre attraktiv. Og ikke true med å få henne til å bryte det dumme nyttårsforsettet …

Han hadde sine feil. Den sjefete stilen, som ikke burde føles opphissende. Hva mer? Han var sikkert ikke så kraftig og imponerende som vintertøyet fikk det til å se ut som. Det var bare en illusjon av karslig styrke, forårsaket av alle de løstsittende lagene med klær. På en eller annen måte fremhevet de det firskårne kjevepartiet hans og de mørke skjeggstubbene.

Hjertet hennes slo fortere. Det var ikke sånn hun hadde forestilt seg at det skulle bli da hun sto ved vinduet og ventet. Hun hadde ikke vært forberedt på å skulle prøve å overtale noen til ikke å gå ut i uværet igjen, og av en eller annen grunn visste hun at han blåste i at hun var mer bekymret for redningsmannskapet enn for den savnede mannen.

Kanskje hun kunne låse døra og holde alle trygt innendørs? Men hun hatet konfrontasjoner, og hvis han ba henne om å gi ham nøkkelen, med den strenge, raspende stemmen, kom hun garantert til å gjøre det. Muligens sammen med undertøyet sitt.

Hun kunne alltids distrahere ham, på måter som motarbeidet det idiotiske nyttårsforsettet hennes. Men det var tross alt for en god sak.

Den eneste formen for kommunikasjon Ellory greide å prestere, var noen nervøse håndbevegelser som fikk de tynne sølvarmbåndene hennes til å klirre. Vaktposter klirret sikkert ikke.

Han så ned på hånden hennes og løftet blikket spørrende. Men Ellory ante ikke hva hun skulle si.

Dette var tross alt jobben hans. Og selv hadde hun tilbrakt størsteparten av tiden sin på steder der de eneste utfordringene været ga henne, var å ta på nok solkrem og komme seg opp i høyden under regntiden. Hun var neppe den rette til å vurdere snøværet.

Siden hun mistet taleevnen, begynte han å snakke i stedet. Instruksjoner. Saker og ting hun allerede hadde lest om i legebøkene til Mira, da hun satte seg inn i behandling av nedkjøling og frostskader. Men det var fint å høre det fra noen som virkelig kunne det.

Han fortalte henne også hvilke andre tegn på utmattelse hun skulle se etter, tegn som ville kreve Miras oppmerksomhet. Til slutt ga han henne et langt, granskende blikk. «Hvis du ikke tror at du takler dette, sier du det nå. Da henter jeg doktor Dupris.»

«Jeg takler det fint.» Det var sannheten, men hun skulle ønske det ikke var det. «Hva med deg? Du har skadet skulderen din. Jeg har sett at du har hatt problemer med den helt siden dere kom inn.»

Han lukket posen med hundegodteri og stappet den i lomma. «Det går bra. Jeg ringer hvis vi setter oss fast. Og vi har overlevelsesutstyr i kjøretøyene.»

Noen bevegelser bak henne fortalte at teamet allerede sto ved døra, klare til å dra hvor enn den fryktløse lederen ville ha dem med. Enten brydde de seg ikke om advarslene hennes, eller så var de for travelt opptatt med å bygge en hel snøborg av fornektelse.

Anson holdt døra åpen og så på hunden sin. «Max.» Ett ord, og den pelskledde følgesvennen fulgte etter.

Det kom til å gå bra. Folk som risikerte livet for å redde andre, bygde opp god karma. Mannskapene ville komme tilbake, forhåpentligvis med den savnede skiløperen. Fram til da fikk hun gjøre sitt beste – styre ting i lobbyen, holde liv i peisen, sørge for at vannet var varmt og at alle hadde det bra.

Når teamet var tilbake, og de visste hvor mange pasienter de hadde, skulle hun hente Mira.

*

Snøscooteren til Anson Graves sneglet seg gjennom de fallende, hvite snøflakene. I teorien burde det være et par timer til det ble mørkt, men med tunge skyer på himmelen og tett snødrev, føltes det mer som skumring. Null sikt. Han var nesten redd for å finne den savnede mannen ved å kjøre over ham ved et uhell.

En tur som vanligvis tok femten minutter, føltes som om den varte i en evighet.

Anson visste altfor godt hvordan det måtte være for mannen som befant seg der ute i kulda et sted. Akkurat nå telte han hvert hjerteslag og hvert smertefulle åndedrag, og lurte på hvor lang tid det ville gå før vinteren tok ham.

Det var det han selv hadde gjort.

Blondinen på hotellet hadde hatt rett, men han skulle ønske det ikke var tilfelle. Det hadde gått over en halvtime siden de begynte ferden mot den tredje-nærmeste sølvgruven, og de var ikke engang halvveis. På dette tidspunktet burde hun ha fått føttene til Chelsea ut av vannet og bandasjert dem. Han hadde glemt å si at hun ikke skulle la Chelsea gå selv … men kanskje hun ikke ville prøve på det uansett.

Hvis de ikke hadde måttet ta den lengste strekningen, ville de vært der nå. Men dette var den tryggeste veien i dette været.

Om bare vinden ville gi seg …

Snøen la seg som en skorpe på brillene hans. Han ristet på hodet for å bli kvitt snøen i synsfeltet, men måtte bruke hendene for å skrape den vekk. Hvordan det sto til med Max der bak, turte han ikke engang å sjekke. Pelsen hans var antakelig full av snø.

Det eneste han følte seg trygg på akkurat nå, var at det hadde vært riktig å overlate de fire mest forfrosne hotellgjestene til hippiedamen. Riktignok kledde hun seg fullstendig ufornuftig, men hun hadde merket at han hadde trøbbel med skulderen. Hun var oppmerksom og observant, og brydde seg om folk. De var i trygge hender, særlig med de utførlige instruksjonene han hadde gitt henne. Hun kom til å følge nøye med på dem, og hente doktor Dupris hvis det ble nødvendig.

Med ett rørte snøen på seg under ham.

Han reagerte instinktivt ved å kjøre raskt opp bakken og ikke stoppe før han kjente at snøen holdt seg i ro under ham. Forbaskede ustabile snøfonner.

Den eneste grunnen til at han hadde reagert i tide, var at han hadde ventet på at det skulle skje. Etter den grusomme opplevelsen hadde snøen blitt en slags besettelse for ham – de ulike typene snø, hva som fikk snøen til å skli, hva som satte i gang snøstormer og alt det der. Siden han kjøpte Max og trente ham opp, hadde han vært mer ute i snøen enn noe annet sted. Han kjente den ut og inn, og brukte alltid magefølelsen.

Spesielt i situasjoner hvor han ikke kunne se terrenget godt nok med bare øynene …

Men han kunne ikke stole på at mannskapet hans hadde de samme evnene.

Det hadde offisielt blitt for farlig å fortsette.

Resten av teamet hadde stoppet idet han manøvrerte unna snømassene, og han ville ikke at de skulle prøve å følge etter. Selv om de fulgte ham hvor det skulle være, kunne han ikke risikere flere tapte liv.

Han grep lommelykten som hang i beltet, slo den på og svingte den rundt før han pekte i den retningen de hadde kommet fra.

Retrett.

Han ventet til alle hadde snudd, og kjørte i en pen bue for å danne baktroppen. Ideelt sett skulle han være først i formasjonen, men på denne måten kunne han følge med på om noen sakket akterut eller fikk problemer.

Han kjente at Max rørte på seg i buret bak ham. Hunden krøp sammen bak ryggen hans, fant den plassen som ga mest beskyttelse mot den kalde vinden.

Hvis han hadde vært alene, ville han ha blitt der og lett til det var umulig å fortsette, men han hadde fem menn og en hardtarbeidende hund å tenke på.

De måtte dra tilbake.

Han måtte fortelle de andre at de ikke hadde greid å komme seg fram til gruven. Ikke ennå.

De hadde ikke engang kommet langt nok til å finne spor.

Magen hans var en stor knute. Han hadde opplevd at folk døde i snøskred, til og med ganske nylig, men han hadde aldri mistet noen i en snøstorm.

Det verste var at han måtte lyve for de andre. Si at de sikkert ville finne sporet igjen så snart snøen og vinden letnet. Men det eneste han var sikker på akkurat nå, var at frykten og skyldfølelsen rev og slet i ham – sterkere enn den verste stormen i Colorado-fjellene.

*

Akkurat som Anson hadde forventet, gjorde Ellory det hun hadde fått beskjed om. Hun hadde stått og ventet på dem da de kom tilbake første gang, men ikke nå.

Mannskapene stanset kjøretøyene og skyndte seg inn. De hadde ikke vært ute på langt nær like lenge som forrige gang, men vinden var nå så sterk at den rev kraftig i markisen over inngangsdøra.

Han gikk inn til den trøstende varmen og lukten av vedfyring. De brukte faktisk ekte vedkubber i peisen, noe som hadde overrasket ham da han først kom tilbake til Silver Pass. Det var bra. Flammene tørket godt opp den fuktige luften, og Anson elsket å høre sprakingen og kjenne varmen, spesielt i tider som disse. Lyset bar med seg håp … et håp han skulle ønske han følte.

Max så opp på ham før han luntet bort til peisen. Han pleide alltid å gjøre det, og Anson visste ikke helt om det var for å spørre om lov, eller for å fortelle hva han tenkte å gjøre.

Mannskapet hans kastet seg over den varme drikken, mens Anson gikk bort for å sjekke pasientene og fortelle hva som hadde skjedd.

Ellory hadde plassert den frostskadde pasienten i en rullestol nær peisen, og satt nå ved føttene hennes og klappet dem forsiktig tørre. Hun hadde latt dem være i varmt vann lenger enn han hadde sagt. Ikke bra.

Det sto en kokeplate på gulvet en meter unna, et nytt påfunn for å ha det varme vannet i nærheten.

I det minste tok hun dette med temperaturen alvorlig.

«Tærne til Chelsea er rosa nå,» sa Ellory da hun fikk øye på ham. «Eller, nesten rosa. Noen av de minste tærne er litt gule fortsatt. Vi strevde litt med temperaturen i begynnelsen, men da vi flyttet kokeplaten nærmere, ble det enklere å kontrollere det.»

«Det gjør ikke like vondt lenger,» tilføyde Chelsea med lav stemme og svingte rundt i stolen for å se seg omkring i lobbyen.

Hun lette med blikket etter forloveden sin, slik alle de andre også gjorde, men det var hun som ville ta det tyngst hvis han ikke kom tilbake.

Anson bøyde seg og tok en titt på tærne hennes. «Det er et godt tegn at du ikke har fått noen blemmer ennå. De kommer antakelig snart, men vi skal passe godt på deg, og få deg til sykehus så fort stormen letner.»

«Hva med Jude?» spurte Chelsea. Det var mye viktigere for henne.

Anson rettet seg opp og henvendte seg til hele gruppen. «Stormen har blitt så sterk at det er umulig å fortsette letingen. Men jeg må presisere at dette bare er en pause, ikke slutten på søket. Jeg beklager at vi ikke har funnet forloveden din ennå,» avsluttet han og så på Chelsea.

«Jude.» Hun gjentok navnet og la en hånd på Ansons arm.

«Jude,» nikket han og kjente at pulsen økte. Han visste at det var viktig for henne å si navnet hans, men det gjorde det vanskeligere for ham å holde den avstanden han trengte for å tenke klart. «Selv om vi var nødt til å utsette søket etter Jude, må vi ikke gi opp håpet. Det er utrolig hva folk kan overleve. Gruvene gir ganske godt ly, og det finnes noen steinoverheng langs veien tilbake hit. Noen av dem kan faktisk være enda bedre enn gruvene.»

«På hvilken måte da?» spurte en av de andre hotellgjestene.

Anson lurte på hvor mye han skulle fortelle dem om erfaringene sine. Jeg vet alt dette, jeg drepte noen der ute i snøen en gang. Disse ordene ville neppe gi dem tiltro til ham. Dette handlet om dem, ikke om hans egen redsel og skyldfølelse. «Små hulrom gjør det lettere å holde på kroppsvarmen, og vinden kommer ikke like godt til der som i gruvene. Det kan hende han dukker opp her før vi rekker å dra ut igjen. Vi må ikke gi opp håpet.» Han gjentok det i et forsøk på å overbevise seg selv.

Det var på tide å bandasjere føttene til Chelsea … og forhåpentligvis ville ikke gruppen stille flere spørsmål. Han hadde ingen flere svar, ei heller ork til å komme med flere tomme ord til trøst. De slående likhetene mellom denne snøstormen og stormen hans prøvde han iherdig å ignorere.

Han dro av seg lua og hanskene og satte seg på huk ved Chelseas føtter, ved siden av Ellory. «Har du noen hansker jeg kan bruke?»

Ellory fisket en boks med engangshansker ut av en bag hun hadde pakket, men de var i størrelse small. Til nød kunne han bruke medium, men large var bedre. «Det er nok best at du gjør denne jobben.»

Til hans store overraskelse sa hun ham ikke imot, men grep et par hansker og tok dem på. Hun satt så nær ham at han ble omsluttet av blomsterduft. Hun hadde et sommerlig utseende, og luktet vår. Varm. Distraherende. Han flyttet seg litt for å gi henne albuerom.

«Hva skal jeg gjøre?» spurte hun og så ned på tærne til Chelsea.

Anson rakte henne bandasjen, og begynte å rive av teipbiter. «Hold området tørt og løst bandasjert, så går helbredelsesprosessen lettere.» Han ga henne noen korte instruksjoner og lot henne begynne. Hun rullet ut bandasjen og begynte å surre den på. Han fulgte med, klar til å rette på henne, men hun gjorde nøyaktig slik han ville gjort det selv; et par lag mellom hver tå for å holde dem fra hverandre, og noen løse lag rundt alle tærne.

Uansett hvor dårlig hun så ut til å passe inn her, var hun slett ikke inkompetent. Kanskje hun til og med hadde medisinsk bakgrunn. Duften av blomster snek seg inn i den tørre, brennende nesen hans og ga ham nærmest vann i munnen.

Bra prioritering. Her satt han og nøt nærheten til en fremmed kvinne, mens den savnede mannen kanskje frøs i hjel der ute. Jude hadde ikke varmen fra peisen eller en vakker blondine å trøste seg med, han visste ikke engang at vennene hans var blitt reddet. Dermed led han dobbelt.

Skammen brant i Anson.

Skjul den.

I det minste burde han klare å virke tillitvekkende på dem. Rolig, sterk, målrettet.

Sammenbrudd fikk han heller få når han var alene – en luksus som pent måtte vente til de ikke trengte ham lenger.