Lovord om bestselgerforfatter

Margaret Moore

«Moore. Moore. Moore. Tilhengerne kommer til å elske

den siste middelalderromanen hennes

om en ridder i anløpen rustning og en jomfru i nød.

Leserne kan regne med forfatteren når det gjelder å skape et ekte miljø, autentiske dialoger og het, seksuell spenning.»

– RT Book Reviews om Mannen bak rustningen

«Moore går dypt ned i kulturen og skikkene i Skottland

for å skape en fargerik kjærlighetshistorie.»

– RT Book Reviews om Å kjenne sitt hjerte

«Talentfulle Moore har skrevet en ny spennende Regency-bok.»

– RT Book Reviews om Den arrogante lord MacLachlann

«Fortellingen er frisk, morsom og levende,

fengslende og lidenskapelig, med en snert av eventyr.»

– The Romance Readers Connection om En ridders kamp

«Leserne fortsetter å be om Moore.

Hennes siste bok er en glitrende, dynamisk fortelling

om to ensomme hjerter som finner hverandre

til tross for fortiden og de onde kreftene som omgir dem.»

– RT Book Reviews om Lady Beatrices lengsel

Margaret Moore

Ridderens brud

Oversatt av Randi Toresen

Til mine foreldre, Donna og Clint Warren,

som har vært gift i over 65 år

Første kapittel

England, 1214

Omgitt av kister fulle av brudeutstyr sto to unge kvinner ansikt til ansikt i værelset de en gang hadde delt. Den ene var mørkhåret og kledd i en myk, kaninbrun ulldrakt. Den andre, blond og vakker, hadde på seg sin fineste kjole i grønn silke. Det var bryllupsdagen hennes.

«Du er ikke nødt til å gifte deg med ham, Mavis», sa Tamsin til sin kjære kusine. «Uansett hva din far sa, eller hva han har truet deg med, har du rett til å nekte. Hverken han eller kirken eller loven kan tvinge deg til å gifte deg mot din vilje. Rheged og jeg vil med glede tilby deg et tilfluktssted, eller hjelpe deg til et sted der …»

«Nei, det er ikke nødvendig.» Mavis smilte og ristet på hodet. Tamsin hadde ikke vært i salongen da faren hennes hadde foreslått at Mavis og sir Roland av Dunborough skulle gifte seg. «Jeg har gått med på det helt frivillig, Tamsin. Jeg tror du tar feil med hensyn til sir Roland. Jeg vet hvordan faren hans og broren hans var, men han er ikke som dem.»

«Hvordan vet du det?» spurte Tamsin. «Du har jo nettopp møtt ham.»

«Sir Roland spurte meg om jeg ville gifte meg med ham. Han ga meg valget, Tamsin, og jeg er sikker på at han ville ha løst meg fra avtalen hvis jeg hadde bedt om det. Dessuten betraktet han meg slett ikke som en kjøpmann som lurte på om han hadde gjort et godt kjøp, eller med triumf, som om han hadde vunnet en premie. Han var nærmest … vemodig.»

«Vemodig?» sa Tamsin forbauset. «Sir Roland?»

«Jeg vet ikke hva man kan kalle det, men jeg så noe som gjør meg sikker på at han er annerledes enn alle andre menn jeg har møtt, og at vi kan bli lykkelige. Jeg vet han kan virke hard og kald for andre, men i fars salong var han hverken arrogant eller hoven. Han var vennlig, mild faktisk, helt annerledes enn han er i ridderhallen, og totalt forskjellig fra faren og broren sin.»

«Har du vært alene med ham noen gang?»

Mavis klarte ikke å møte kusinens faste blikk. «Nei, vi har aldri vært alene sammen.»

Det var ikke helt sant, men den ene gangen hun hadde vært alene med Roland, hadde han ikke sett henne. Han hadde vært i stallen og snakket med hesten sin med lav, beroligende stemme, og hun hadde holdt seg skjult for ham.

Hun hadde aldri fortalt noen om den tidlige morgenen da hun hadde vært klar til å flykte for å slippe unna ekteskapet som hennes far hadde beordret. Det var en deilig hemmelighet som hun ikke ville dele med noen. Og hun trodde heller ikke at sir Roland ville bli glad hvis han fikk høre at hun hadde fortalt noen at han snakket med hesten sin.

Tamsin tok kusinens hender i sine og klemte dem mens hun så undersøkende på henne. «Du har møtt Rolands far to ganger, og den eldre broren hans én gang, men det var her, hvor de sikkert oppførte seg så pent de bare kunne. Min mann har vært på slottet deres. Han kjenner dem bedre, Mavis, og han har fortalt meg hvor ubarmhjertig sir Blane var mot alle, inkludert sønnene sine. Han lo hver gang Broderick og Gerrard ertet og skjelte Roland ut når han ikke ville ta igjen med dem.»

«Men han tok ikke igjen.»

«Det er derfor Rheged anser ham som den beste i familien. Men han kan også slåss. Rheged så ham i et slagsmål. Mens tvillingbroren hans nærmest moret seg, kjempet Roland for å vinne.»

«Men det kan da ikke være noe galt i det?»

«Ikke i kamp, antar jeg. Men det er likevel andre ting som må tas med i betraktningen. Sir Blane oppmuntret til rivalisering og fiendskap mellom sønnene. Han ville ikke engang røpe hvem av tvillingene som ble født først. På den måten fikk de aldri vite hvem av dem som ville være rettmessig arving dersom noe skjedde med Broderick.» Tamsin så ned et øyeblikk før hun fortsatte. «Og det gjorde det.»

«Men noen må jo vite det.» Mavis ville få kusinens tanker bort fra Brodericks død. «En slik hemmelighet kan ikke holdes skjult i en stor familie.»

«I den familien der kan den det. Moren deres døde i barselseng og jordmoren falt i trappen etter at hun hadde hjulpet henne. Hun brakk nakken og døde. Noen sier at sir Blane drepte henne for å holde på hemmeligheten, og det er det flere som tror. Hvis folk tror på slike rykter, hva sier ikke det om familien, selv om det skulle ha vært en ulykke?»

Mavis trakk hendene til seg. «Det svirrer alltid rykter om de adelige, og jeg er fullt ut klar over at sir Blane kunne være ubarmhjertig.»

«Ubarmhjertig og vellystig. Du så selv hvordan sir Blane og Broderick behandlet kvinner. Tenk om Roland er likedan?»

Mavis rødmet, for hun hadde ikke bare sett hvordan sir Blane og Broderick behandlet kvinner. Hun hadde minnet om Brodericks uanstendige og slibrige trusler friskt i minnet, og bare navnet hans fylte henne med vemmelse. Men ikke desto mindre holdt hun fast ved førsteinntrykket sitt av Roland. «Jeg er sikker på at Roland er en bedre mann enn faren og brødrene. Du forelsket deg veldig raskt, gjorde du ikke? Akkurat som du tenkte at du kunne bli lykkelig med Rheged like etter at du hadde møtt ham, mener jeg at jeg kan bli lykkelig med Roland. Ellers ville jeg ha nektet å gå med på forlovelsen uansett hva min far beordret eller hvilke trusler han kom med.»

«Da får jeg vel stole på dømmekraften din, men hvis …»

En hissig hamring fikk døren til å riste. «Mylady!» ropte unge Charlie fra utsiden. «De venter på deg i kapellet!»

«Nå kommer vi!» Tamsin ga kusinen en rask klem. «Lov meg at hvis du har tatt feil av Roland, hvis han gjør deg ulykkelig eller sårer deg på noen måte, så kommer du til oss på Cwm Bron. Du vil ikke bli møtt med anklager eller kritikk hverken fra meg eller noen andre.»

«Det skal jeg», lovte Mavis. Samtidig forsikret hun seg selv om at hun hadde rett med hensyn til Roland. Det ville ikke bli nødvendig.

*

Sir Roland sto rett som en linjal mens han ventet på bruden sin i kapellet på Castle DeLac. Uttrykket var stoisk, selv om han aldri hadde vært så nervøs i hele sitt liv. Han kunne levende forestille seg at bruden ikke ville vise seg. Han var tross alt sin fars sønn, og det i seg selv kunne være nok til å skremme bort en kvinne selv om hun hadde sagt ja da ekteskapet ble foreslått.

Han hadde faktisk vært mer enn bare litt forberedt på at hun ville avslå. Men hun hadde virket villig nok, og det som var enda mer overraskende, var at hun hadde betraktet ham som om hun gjerne ville bli hans venn, og ikke bare vurderte tittelen og rikdommen hans.

Aldri i hele hans liv hadde noen, mann eller kvinne, søkt hans vennskap. Han hadde heller ikke søkt andres, ikke siden han var liten gutt. Han hadde lært tidlig at å søke hengivenhet fra et annet menneske var å gjøre seg sårbar for tap og smerte. Det kunne dessuten skape lidelser for den som ble gjenstand for hengivenheten hans. Han hadde funnet og pleiet en syk kattunge til den ble frisk igjen, og holdt den skjult på låven til Broderick hadde funnet det stakkars dyret og plaget det. Han hadde bønnfalt storebroren sin om å la kattungen være i fred. Broderick hadde svart med å rundjule Roland til han blødde neseblod og det ene øyet var klistret igjen. Katten hadde flyktet fra låven og kom aldri tilbake.

Etter det hadde han aldri åpenlyst og offentlig vist noen hengivenhet, hverken mennesker eller dyr. Han hadde ikke engang snakket til guttene i landsbyen eller sønnene til tjenerne, i redsel for at de også skulle bli skadelidende.

Gerrards erting og forakt såret ham mye mer enn juling, og satt lenger i. «Skal den lille drittungen grine nå?» sa han rett som det var. «Skal Rolly begynne å tute som en jentunge? Det er best vi henter en kjole til ham!»

Og det hadde vært enda mye mer. «Ingen kvinne som er verd noe, vil noen gang velge en tørrpinn som deg. Ingen kvinne vil elske med deg med mindre hun får betalt for det. Du har hverken vidd eller sjarm, ingen ting som gjør deg attraktiv for andre, bortsett fra familiens rikdom og tittel.»

Nå smilte han nesten ved tanken på Gerrards overraskelse når han kom tilbake til Dunborough med sin vakre brud, ikke minst hvis en så verdifull kvinne ville ha ham av andre grunner enn rikdom og makt. Det ville virkelig være en triumf og oppfyllelsen av en drøm som han knapt hadde våget å tro på.

«Hva er det som oppholder jenta?» mumlet lord DeLac. Han stinket av vin. Ikke engang den dyre blå tunikaen med gullkjedet rundt halsen kunne skjule mannens rå natur.

Damen ville utvilsomt bli glad for å slippe bort fra farens hus, og det var fristende å tenke på seg selv som en helt fra en ballade som var kommet for å redde den vakre jomfruen fra et udyr.

«Kvinner!» knurret DeLac og rynket det brede, skjeggete ansiktet. «Plunder og heft, alle sammen.»

«Selv din egen datter, mylord?»

«Vel, hun er også kvinne, er hun ikke?»

Jo, hun var i høyeste grad kvinne, tenkte Roland og speidet ut over kapellet uten å bevege hodet. Selv om bryllupet var blitt arrangert i all hast, var det den vanlige blandingen av gjester som man kunne forvente når to mektige familier ble forent, inkludert adelsmennene og tilhengerne deres. Blant gjestene var også de som ønsket oppmerksomhet, samt de som fikk oppmerksomhet uansett posisjon. En av dem var sir Rheged av Cwm Bron, mannen til brudens kusine. Det var få menn som var så høy som Roland. Enda færre var walisere, eller hadde den auraen av makt og autoritet som Rheged hadde. En slik mann kunne være en verdifull forbundsfelle, eller en farlig fiende.

Det var ingen fra Rolands familie der, selvfølgelig. Selv om han skulle ha ønsket å ha tvillingbroren sin der, hadde det ikke vært tid nok.

Blikket hans gikk til sir Rheged igjen.

Han husket godt Rhegeds dyktighet i turneringer. Det var ingen som hadde vært mer fornøyd enn Roland når Rheged beseiret hans hovne skrythals av en storebror, og ingen som var mer takknemlig for at Rhegeds hustru, den slanke lille kvinnen, hadde befridd denne verden for Broderick. Etter at Broderick hadde vært så skammelig at han hadde angrepet og drept en eldre mann, hadde han kjempet og nesten drept Rheged, til tross for at mannen var så syk at han knapt kunne stå på bena. Tamsin hadde drept ham i kampen for å redde sin sårede mann.

Rheged hadde sikkert snakket med Mavis om ham. Kanskje han sto i gjeld til Rheged for hennes positive holdning til ham.

«Hvis jeg blir nødt til å sende noen for å hente henne en gang til, vil hun komme til å angre på det!» knurret faren hennes.

«Hvis noen blir nødt til å hente henne, går jeg», sa Roland. Og hvis han oppdaget at hun hadde ombestemt seg, ville han forlate DeLac øyeblikkelig.

Heldigvis, og til hans store lettelse, ble lyden av forsamlingen av landsbyfolk, soldater og tjenere som var samlet ute i borggården høyere, som et brøl fra havets bølger i det fjerne. Alle i kapellet snudde seg forventningsfullt mot de åpne dørene, og der var Mavis. Det hvite sløret skjulte ikke fullstendig de gylne krøllene som skinte i høstsolen, og det vakre ansiktet var smilende.

Han ble grepet av en voldsom sult, som var mer enn begjær, da bruden hans kom mot ham. Hun holdt hodet høyt, det var et smil om de frodige leppene, og de skinnende, klare blå øynene var festet på ham. Smilet hennes bar løfter om mye mer enn bare vennskap.

«Gudskjelov», stønnet lord DeLac.

Roland svarte ikke. Lykkefølelsen hans avtok, for brudens lepper skalv til tross for smilet, og han fryktet at hun ikke var så sikker og lykkelig som hun forsøkte å gi inntrykk av.

Kanskje var det slik for alle bruder? Og tatt i betraktning hvilken familie han kom fra, var en viss engstelse absolutt å forvente. Men når de først var gift, skulle han gjøre alt han kunne for å vise henne at han ikke var som resten av familien. Han var den pliktoppfyllende, ærverdige sønnen til sir Blane av Dunborough, ikke den ubarmhjertige og grådige Broderick eller en døgenikt som Gerrard.

Mavis kom frem til alteret og stilte seg mellom Roland og faren sin. Fader Bryan kom ut av sakristiet og begynte å velsigne ekteskapet deres.

Roland klarte knapt å puste under hele seremonien. Han fryktet at noen plutselig skulle protestere, eller at Gerrard skulle komme styrtende inn døren. Men det skjedde ikke noe uventet før han satte ringen på brudens finger. Presten ba dem avlegge løftene deres og så avventende på ham.

Kysset. Det ble forventet at han skulle kysse bruden.

Ingen kvinne som er verd noe, vil noen gang velge en kald fisk som deg.

Roland var ingen novise, ingen guttunge som skulle kysse en jente for første gang. Han hadde hatt kvinner, riktignok bare når naturlige drifter virket forstyrrende på utførelsen av pliktene hans, og selv da hadde samleiene bare vært en transaksjon, betaling for utført tjeneste.

Han tok Mavis i armene sine og kysset henne, og det var ikke et overfladisk og offentlig kyss. Kysset skulle vise dem alle, inkludert Mavis, at han visste hvordan man elsket med en kvinne.

Til hun la armene sine rundt ham og skilte leppene. Da glemte han alt unntatt henne, og gjorde kysset dypere. Han ville ha fortsatt å kysse henne om ikke lord DeLac kremtet og mumlet at han var skrubbsulten.

Roland trakk seg tilbake. Mavis rødmet med passende jomfruelig ærbarhet og så ned i gulvet, men et lite smil lekte rundt munnen hennes og fikk ham til å ønske at bryllupsfesten var over, så de kunne være alene.

I brudesengen.

*

Mavis kunne knapt se folk i øynene da hun forlot kapellet. Hun hadde visst at det ville vanke et kyss etter at seremonien var over, og Roland var ikke den første som hadde kysset henne. Et par freidige, unge adelsmenn hadde fått henne inn i et mørkt hjørne på fester og lagt leppene sine over hennes.

De kyssene hadde vært nesten barnslige, som i et skuespill. Rolands kyss var fullendt, og vidunderlig annerledes. Hun hadde aldri kjent noe som lignet bølgen av brennende lengsel som lot til å springe fra leppene hans til hennes, ikke engang i drømme. Hun hadde vært totalt uforberedt på virkeligheten av Rolands omfavnelse og sin egen lidenskapelige respons. Eller hvordan begjæret hadde blitt sittende igjen i kroppen etter at han hadde sluppet henne.

De gikk inn i den store hallen dekorert med hvite linduker på bordene, friske stråmatter på gulvet og nye lys i stakene. Det hang grønne kranser fra lampettene, og duften av dem fylte rommet, blandet med matlukten fra kjøkkenet.

«Hvor er vinen?» spurte faren hennes.

En tjener kom ilende med et beger, og faren kunne ikke engang vente til fader Bryan hadde velsignet maten før han tømte det i én slurk. Hans amen hørtes mer ut som en rap.

Resten av gjestene, som tydeligvis ikke tenkte på annet enn maten, selskapet og underholdningen som skulle komme, spiste og drakk med velbehag. De slengte bein og kjøttbiter til bikkjene som lusket rundt bordene. Tjenerne var travelt opptatt med å servere øl og vin, i tillegg til supper, grillet kjøtt, kjøttstuinger og brød, kaker og søtsaker. Selv om faren ofte kunne være gjerrig, sparte han ikke på noe når det kom til mat og drikke. Eller medgiften hennes, for den saks skyld, for å sikre seg denne alliansen som han hadde ønsket så sterkt.

Roland satt ved siden av henne, stiv som en soldat på parade. Han spiste lite og drakk enda mindre. Det var så vidt han rørte delikatessene hun hadde tilberedt med sine egne hender. Manerene hans var heldigvis ulastelige, en gledelig overraskelse, for farens og brorens hadde vært svært mangelfulle.

Roland sa dessverre svært lite. Hun hadde allerede oppdaget at han ikke var en snakkesalig mann, men hun skulle ønske han hadde hatt noe mer å si som svar på kommentarene og spørsmålene hennes enn et enkelt ja eller nei. Særlig nå når Tamsin og Rheged så på dem.

For det gjorde de. Og fordi andre gjester også så i deres retning av og til, ga hun ingen indikasjon på at hun var berørt av det. Hun kommenterte gjestene, innhøstningen, handel og været … alt hun kunne finne på. Hun trøstet seg med at om Roland ikke svarte, så hadde han i det minste ikke bedt henne tie.

Faren hennes viste henne ingen oppmerksomhet i det hele tatt, han konsentrerte seg om maten og i særdeleshet om vinen.

Omsider var måltidet over. Omtrent samtidig begynte faren å duppe i stolen, til tross for gjestenes og hans nye svigersønns nærvær. Hun så bort på mannen sin. Dersom han hadde lagt merke til svigerfarens tilstand, lot han seg heldigvis ikke merke med det.

Hun vinket stjålent til seg Denly, en av de eldste tjenerne i huset. «Få to av mennene til å hjelpe far til soverommet hans», sa hun lavt. «Og det er tid for underholdningen, så bordene må ryddes og fjernes.»

Denly nikket og ropte på Arnhelm og Verdan, to soldater som hadde vært i huset siden de var guttunger. En trubadur spilte opp en munter melodi, og så snart det var ryddet plass til dans, stilte flere par seg opp i to rekker overfor hverandre.

Mavis snudde seg forventningsfullt mot mannen sin. «Vil du danse med meg, Roland?»

«Jeg beklager, mylady, men jeg danser ikke.» Uttrykket hans var uleselig. «Du kan danse om du har lyst.»

«Nei, det er i orden.» Hun hadde alltid elsket å danse, men nå var hun en gift kvinne, med en mann hun skulle gjøre fornøyd, og fornøyd skulle hun gjøre ham. Og hvis følelsene som var blitt vekket av kysset var noe å gå etter, ville han gjøre henne fornøyd også. «Kanskje du foretrekker at vi trekker oss tilbake, mylord?»

Han snudde seg mot henne med et uttrykk i de mørke øynene som fikk hjertet hennes til å hamre. «Det gjør jeg absolutt.» Han reiste seg og holdt hånden frem for å hjelpe henne på beina. Da hun grep den, merket hun kreftene hans. Opphisselse og forventning begynte å strømme gjennom henne.

Alles hoder vendte seg mot dem. Plutselig, uten forvarsel, uten et ord, tok han henne i armene sine og gikk mot trappen som om hun var en sabinerkvinne og han en romersk kriger fra antikken som gjorde krav på henne.

Gisp, hvisking og fnis fulgte henne, men det ga hun blaffen i. Hun var heller ikke redd. Hun hadde sett den milde mannen bak den harde krigerfasaden, og det eneste hun klarte å tenke på nå, var natten som ville komme og brudesengens løfter.

Så hun la armene sine rundt halsen hans og hvilte hodet på skulderen hans. Ingen av dem sa noe, ikke engang da han tok trappetrinnene to av gangen eller skjøv soveromsdøren opp med skulderen og bar henne over dørstokken. Rommet var svakt opplyst av et stearinlys. Han satte henne forsiktig ned mellom eskene og kistene som sto klare for reisen neste dag.

Fremdeles uten å si noe trakk han henne inn i armene sine og kysset henne som om han hadde ventet på henne i årevis og lidenskapen ikke kunne holdes i sjakk lenger.

Kroppen hennes lot til å smelte. Hun lente seg inn mot ham og overga seg til lengselen som strømmet gjennom henne.

Hånden hans gled oppover kroppen hennes til det ene brystet, la seg forsiktig rundt det og kjærtegnet det. Berøringen var helt fremmed for henne og overraskende opphissende, og så utrolig ulik de andre fomlende hendene som en gang eller to hadde forsøkt å berøre henne der.

Lengselen hennes økte enda mer da han begynte å løsne båndene i kjolen. Det lyktes ham, og han stakk en hånd innunder kjolelivet hennes. Fingertuppene hans strøk over den harde brystvorten, og en plutselig bølge av het lengsel strømmet gjennom henne og videre nedover, der blodet begynte å pulsere.

Hun måtte også gjøre noe. Hun avbrøt kysset, løftet hånden hans bort, og uttrykket hans ble til undring da hun begynte å kysse fingertuppene hans, en etter en. Så grep hun knuten i halsen på den mørke tunikaen hans, løsnet den raskt og trakk tunikaen og skjorten hans over hodet så overkroppen ble blottlagt.

Hun lot fingrene følge omrissene av flere arr. «Du har så mange skader», mumlet hun med ærefrykt og medfølelse. «Har du deltatt i mange slag?»

«De fleste var ikke av den sorten du refererer til», svarte han med hes stemme.

Hun bøyde seg frem og presset leppene mot arret nærmest skulderen. «Turneringer og treninger, går jeg ut fra.»

«Ja, det og», gispet han og skjøv kjolelivet og linnetet lenger ned så de nakne skuldrene ble blottlagt.

Det var mange andre ting hun hadde lyst til å spørre om for å bli bedre kjent med mannen hun hadde giftet seg med, men da leppene hans streifet de nakne skuldrene, glemte hun spørsmålene sine fullstendig. Det eneste hun ville ha nå, var mer av leppene hans. Etter dristig oppmuntring skjøv hun kjolen og linnetet enda lenger ned, tok et steg ut av dem og sto foran ham like naken som Eva i paradisets hage. Hun trakk i hårbåndene og lot dem falle på gulvet.

Hun hadde aldri sett et sånt uttrykk i noen manns øyne som det Roland hadde da han stirret på henne. Det var mer enn beundring, begjær og forventning. Hun så et uttrykk som skilte ham fra alle andre menn hun noen gang hadde truffet, en vemodig lengsel som gikk rett til hjertet på henne.

Så tok hun hånden hans og gikk mot sengen.

Hun var jomfru, og han var fra en familie som ikke var kjent for sin mildhet. Likevel følte hun ingen redsel da hun gikk opp i sengen og holdt armene ut mot ham.

Han trakk støvlene av seg med en rask bevegelse, og nå ble vemodet erstattet av et begjær som var like sterkt som hennes.

Hun snudde seg bort da han begynte å trekke av seg knebuksene. Hun hadde sett ham halvnaken. Helt naken virket … upassende.

Han blåste ut lyset, så knirket det i sengen da han la seg ved siden av henne.

Han begynte å stryke henne over håret. «Jeg skal ikke gjøre noe som gjør vondt, Mavis», sa han med den samme milde, lave stemmen som han hadde brukt første gang hun hadde hørt ham si noe, i stallen da han snakket til hesten sin. Hun hadde vært fascinert av den da, og hun var fascinert … og beroliget av den nå. Ingen annen mann hun hadde kjent hadde hørtes slik ut, som om strupen hans var fylt med honning.

Hun lå avslappet og ubevegelig mens hånden hans flyttet seg til kinnet hennes, videre langs kjeven og nedover halsen til skulderen, armen, hoften, låret og tilbake igjen. Berøringen var lekende og like forførende som stemmen hans, fingertuppene var så vidt i kontakt med huden hennes.

Hun fikk lyst til å gjøre det samme med ham, begynne med håret som lå i krøller over skuldrene hans, til den sterke kjeven og halsen, de kraftige skuldrene, den muskuløse armen, den smale midjen og lårets lengde.

Han la seg litt nærmere. Hånden hans streifet brystet og magen hennes. Gikk lenger ned. Og enda lenger.

Hun bet seg i leppen og strøk ham over brystet. Det gikk opp for henne at også hans brystvorter var blitt harde. Kanskje berøringen hennes kunne være like pirrende for ham som for henne?

Hun bøyde seg frem og lot tungen bevege seg over brystet hans. Han stønnet lavt. Ivrig etter å finne ut mer presset hun hele kroppen sin inn mot ham og kysset ham dypt. Jo, han var like opphisset som hun var.

Han fortsatte å kysse og kjærtegne henne til hun var så opphisset at det var like før hun tryglet ham om å ta henne.

Det ble ikke nødvendig, for akkurat da den opphissende forventningen ble nesten uutholdelig, la han henne under seg og gled inn i henne, nesten smertelig langsomt.

Hun hadde visst at det ville gjøre vondt, og det gjorde det, en stikkende smerte som fort ble glemt. Han begynte å støte inn i henne. Hver bevegelse økte lengselen og opphisselsen hennes. Fikk henne til å føle at hun lette etter en ukjent verden av fryd og lidenskap … lette … lette …

Plutselig, like overraskende som om hun hadde falt utfor en klippe hun ikke hadde sett, var hun der, et sted der det bare var sansefornemmelsene som eksisterte og alt annet forsvant. Hun skrek, og kroppen hennes sto i bue av pulserende utløsning. Opplevelsen var så overveldende at det var først da pulseringen ebbet ut og Roland la hodet sitt på brystet hennes at hun husket at han hadde stønnet i omtrent akkurat samme øyeblikk.

Han var andpusten da han flyttet seg vekk fra henne og la seg på ryggen mens Mavis grep sengeklærne de hadde sparket av seg og bredte over de nakne kroppene deres. Overveldet, henrykt, lettet og lykkelig lå hun ubevegelig en stund og lurte på hva som var forventet av henne nå. Skulle hun si noe? Eller tie og vente til han sa noe? Rulle seg over på siden og sove, eller i det minste forsøke?

«Roland?»

Hans eneste svar var en sakte, jevn pust. Brudgommen hadde sovnet.

*

Hva var det for en lyd? lurte Roland på da han våknet.

Han åpnet øynene og skjønte straks at han ikke var på Dunborough. Hjemme var det ingen stearinlys på nattbordet, og ingen kister med klær bortsett fra hans egen … Og ingen vakker kvinne i morgenkåpe som sto og så ut på daggryet.

Mavis. Hans hustru. Kvinnen som hadde elsket så lidenskapelig med ham til tross for at de nettopp hadde møtt hverandre. Som hadde gitt seg hen til ham så sjenerøst til tross for hvordan ekteskapet hadde blitt arrangert.

Han hadde ikke kommet for å finne seg en hustru. Han var kommet for å fortelle lord DeLac at enhver plan for en allianse mellom de to familiene deres hadde dødd med hans far og bror. Han hadde vært nær ved å avvise DeLacs forslag om at han skulle gifte seg med datteren hans.

Så hadde Mavis kommet inn i salongen.

Straks han fikk se henne hadde han villet ha henne til hustru, mer enn noe annet han hadde ønsket seg i livet, inkludert familieeiendommen.

Han smilte og skulle til å gå ut av sengen da han hørte den merkelige lyden igjen. Det var nærmest som et gisp. Det kom fra Mavis, og han så at skuldrene hennes ristet.

Hun gråt.

Det skarpe sjokket han fikk da han forsto det, var verre enn et slag fra en kølle eller et sverd. Verre enn noe han hadde kjent før. Verre enn julingen han hadde fått fra farens og den eldre brorens hånd. Verre enn Gerrards mobbing.

Ingen kvinne vil elske deg med mindre hun får betalt for det. Du har hverken vidd eller sjarm, ingen ting som gjør deg attraktiv for andre, bortsett fra familiens rikdom og tittel.

Rikdom og tittel og en allianse som faren hennes så åpenbart hadde ønsket, og som nå var kjøpt med hans datters møydom?

Han var en tosk. Til tross for rødme og smil måtte hun ha blitt tvunget til å gifte seg med ham. Hvorfor skulle hun ellers gråte? Skam og ydmykelse, het og smertefull, rev i stykker gleden og håpet hans.

Han hadde lært å skjule smerten. Dekke over skammen. Late som om han ikke følte noe, at ingen ting kunne berøre ham og såre ham. Det skulle han fortsette med. Men først måtte han unnslippe henne, slik et dyr sniker seg bort for å slikke sårene sine i skjul.

Han sto opp av sengen, og tok på seg buksene og snørte støvlene.

«Har du sovet godt, Roland?»

Han så opp og oppdaget at hun så på ham. Øynene var rødkantede og hovne av gråt, men hun hadde et stort, falskt smil om munnen.

Selv nå, og til tross for tårene, ønsket han å tro at hun hadde valgt ham for hans egen skyld.

Tosk!

Hvis hun var blitt overtalt eller truet, hadde han ikke vært klar over det, og det hadde skjedd uten hans samtykke. Men bryllupet var over og fullbyrdet. Han og Mavis var bundet til hverandre både av kirken og av loven, det var det ingen ting å gjøre med.

Ekteskapet deres betød fremdeles en verdifull allianse og en anselig medgift, selv om svigerfaren hans var en drikkfeldig lømmel som sikkert aldri ville bry seg om et rop om hjelp. Og Mavis var Simon DeLacs eneste barn, så han hadde mer å vinne når mannen døde. DeLac hadde nå fått den mektige forbundsfellen i nord som han hadde ønsket seg.

Roland grep skjorten og trakk den over hodet. «Jeg håper du kan være klar til å reise så fort du har spist frokost.» Han tok en tone som om han snakket med en underordnet.

«Ja, det tror jeg.»

«Det forventer jeg.» Han tok på seg tunikaen og spente på seg beltet med sverdet.

Hun hadde ikke flyttet seg. Da han løftet blikket igjen, la han merke til at hun var barbeint. Anklene var også bare.

Var hun naken under morgenkåpen?

Begjæret strømmet gjennom ham, hett og brusende. Minner om natten de hadde hatt, ble vekket igjen, levende og opphissende.

Han måtte ikke røpe denne svakheten, det ville gi henne et overtak, og makt til å gjøre ham skamfull og ydmyk. Han måtte ignorere følelsene hun vekket i ham og skape avstand mellom dem. Hun måtte aldri få bli mer enn en kvinne som styrte huset hans og delte seng med ham når behovene hans ble så store at han ikke klarte å ignorere dem.

Med en hånd på dørhåndtaket sa han uten å se på henne: «Ettersom den påkrevde defloreringen har funnet sted, vil jeg overlate til deg å invitere meg til sengen din i fremtiden, mylady. For øvrig skal jeg la deg være i fred.»