Merline Lovelace

Under Texas’ sol

Oversatt av Siv Rekve

MINISERIE: KJÆRE DAGBOK!

La oss ønske Charlotte, storhertuginnen av Karlenburgh, tilbake. Som vanlig er hun fullt opptatt av å veilede sine nære og kjære gjennom alle livets store og små hendelser. Dette er del fire.

Kjære leser!

På grunn av min store lidenskap for historie, har jeg lest mye om Østerrike-Ungarn. Og også om en av dette rikets mest tragiske skikkelser – Elisabeth Amalie Eugenie, keiserinne av Østerrike og dronning av Ungarn. Sisi, som hun ble kalt, mistet sin eneste sønn i en tragisk selvmordspakt. Selv ble hun snikmyrdet av en anarkist i Genève i Sveits i 1898.

Nå nylig var det som om mannen min og jeg fulgte i Sisis fotspor på reisene våre. Vi besøkte Habsburg-slottene i Wien og Budapest, tilfluktsstedet hennes på Korfu og mange jakthytter og flotte hoteller der hun hadde bodd. Og jo mer jeg lærte om denne utrolig vakre, karismatiske kvinnen, jo mer ønsket jeg å skape en moderne karakter inspirert av hennes skjebne.

Dermed ble Charlotte, storhertuginnen av Karlenburgh, skapt. Jeg håper du har likt Charlotte og hele St. Sebastian-familien like godt som meg. Nå er det Anastazia St. Sebastian som må bestemme seg for en vei videre.

Merline Lovelace

Til Neta og Dave, venner, reisekamerater og kilder til alle slags ideer til bøkene mine. Takk for informasjonen om forskningsstipend og om ekle insekter, Neta!

Prolog

Det ser ut til at sirkelen er sluttet. I mange år var barnebarna sentrum i livet mitt. Nå er de voksne og opptatt med sine egne liv. Rolige, elegante Sarah har en hengiven ektemann, en blomstrende forfatterkarriere og sitt første barn på vei. Og min sorgløse, livlige Eugenia er gift med en FN-diplomat og er tvillingmor. Hun fyller begge rollene med glede og stil.

Jeg skulle ønske jeg kunne si det samme om Dominic, min kjekke grandnevø. Dom har ikke helt vent seg til at han nå er storhertug av Karlenburgh. Jeg har sett ham rulle skuldrene som om han verker etter å leve sitt tidligere liv som spaner. Men så glir blikket til konen hans, og rastløsheten forsvinner. Natalie er så kokett, så søt og så forbløffende intelligent!

Hun overrasker oss stadig med sine inngående kunnskaper om de merkeligste emner – inkludert historien til mitt kjære Karlenburgh.

Nå for tiden lever jeg gjennom Doms søster, Anastazia. Jeg innrømmer gjerne at jeg skamløst brukte vårt fjerne slektskap til å overtale Zia til å bo hos meg under spesialiseringen i pediatri. Det er bare noen få måneder til hun avslutter et hardt treårsprogram. Hun burde være lettet over at hun snart er ferdig. Men jeg føler at det er noe som plager henne. Noe hun ikke vil snakke om, selv ikke med meg. Og jeg vil ikke presse henne. Men jeg håper at ferien jeg har planlagt for familien, kan dempe noe av bekymringen Zia skjuler bak det vakre, strålende smilet sitt.

Fra dagboken til Charlotte,

storhertuginne av Karlenburgh

1

Zia hørte nesten ikke ropet over brenningene. Hun var fordypet i tanker om avgjørelsen som hang over henne som en bøddels øks etter å ha tatt en tidlig løpetur langs vannkanten på Galveston Island, Texas. Selv om Mexicogolfen var en symfoni av grønt vann og bølger, la Zia knapt merke til den stadig skiftende sjøutsikten. Hun trengte tid og den lange, øde stranden for å tenke. Ensomhet for å kjempe mot sine private demoner.

Hun elsket familien sin – forgudet storebroren, Dominic, grandtante Charlotte, som nærmest hadde adoptert henne, tremenningene hun hadde kommet så nær de siste årene, mennene og barna deres. Men juleferien i Galveston med hele St. Sebastian-klanen hadde ikke gitt henne mye tid til sjelegransking. Zia hadde bare tre dager før hun måtte bestemme seg. Tre dager før hun dro til New York og …

«Hent den, Buster!»

Hun var så fordypet i tanker at hun kanskje ville ha stengt ute det frydefulle ropet hvis hun ikke hadde tilbrakt de siste to og et halvt årene som lege i spesialisering på barneavdelingen på Kravis Children’s Hospital, som var en del av Mount Sinai-sykehusets nettverk i New York. Alle de givende, intense timene i jobben med barn hadde finjustert Zias instinkter slik at hjernen umiddelbart visste at stemmen tilhørte en fem-seks år gammel gutt med friske lunger.

Hun smilte idet hun snudde seg mot lyden. Hun jogget tilbake et par skritt og så på barnet omtrent tretti meter unna henne. Han var rødhåret og fregnete og pilte etter en brun og hvit terrier. Hunden jaktet på en flygende frisbee. Gutt og hund stormet gledesstrålende gjennom det grunne vannet uten å legge merke til annet enn den lille plastskiven.

Zias smil ble bredere mens hun så på leken. Så gransket hun vannkanten bak dem og smilet forsvant. Hun så ingen voksne. Hvor var guttens foreldre? Eller barnepiken hans, med tanke på at det lå flere luksuriøse feriesteder her? Gutten var for ung til å leke i brenningene uten tilsyn.

Sinnet stakk i henne. Hun hadde sett resultatet av foreldres skjødesløshet altfor ofte til å se gjennom fingrene med det. Hun følte på det sinnet, og avskyen hun måtte svelge når hun behandlet mishandlede eller forsømte barn, da et nytt skrik trakk oppmerksomheten hennes tilbake til gutten. Denne gangen var det høyt og tynt og med et snev av panikk.

Med hamrende hjerte så Zia at han hadde kastet seg ut i bølgene for å møte terrieren som svømte mot land med frisbeen i munnen. Hun visste at bunnen skrånet akkurat der. Det var altfor bratt! Og understrømmene var sterke nok til å trekke en voksen under.

Hun løp tilbake mot gutten idet han forsvant. Festet blikket på stedet der det røde håret sank under bølgene, kastet seg ut i vannet og stupte nedover.

Hun kunne ikke se ham! Vannet hadde kvernet opp for mye sand. Den sved i øynene hennes. Sjøen bruste i ørene. Hun kastet ut armene, veivet blindt med dem. Lungene sved da hun kastet seg opp fra vannet, trakk pusten og stupte ned igjen.

Rett før hun gikk under fikk hun et glimt av terrierens bakende. Hunden dykket ned samtidig med Zia og førte henne mot barnet som ble dratt av gårde med understrømmen. Hun skjøt forbi hunden og grep guttens håndledd. Så føk hun opp med raske, kraftige spark. Hun måtte svømme parallelt med land i flere desperate øyeblikk før den sterke strømmen slapp taket nok til at hun kom seg mot tørt land.

Han pustet ikke da hun snudde ham over på ryggen og startet hjerte-lungeredning. Fornuften fortalte henne at han ikke hadde vært i vannet lenge nok til å ha blitt utsatt for alvorlig oksygenmangel, men leppene var blå.

Zia fokuserte på jobben og overhørte hunden som klynket og gravde små groper i sanden ved guttens hode. Hun overhørte også de løpende skrittene, tilbudene om hjelp, det dype ropet som var halvt panisk, halvt bønnfallende.

«Davy! Herregud!»

Den lille brystkassen bevegde seg under Zias hender. Et øyeblikk senere buet guttens rygg seg, og sjøvannet rant fra munnen hans. Zia rullet ham over på siden og holdt hodet hans mens han kastet opp det meste av vannet han hadde svelget. Så la hun ham forsiktig ned igjen. Det rant fra nesen hans og tårene strømmet, men han holdt tilbake hulkene.

«Hv … Hva skjedde?»

Hun smilte beroligende. «Du gikk for langt ut og ble tatt av understrømmen.»

«Druknet jeg?»

«Nesten.»

Han la en arm rundt den bekymrede hundens hals mens en gryende begeistring presset bort forvirringen og frykten i de brune øynene hans. «Bare vent til jeg forteller det til mamma og Kevin og abuelita og …» Blikket hans gled mot høyre og festet seg på noe rett over Zias skulder. «Onkel Mickey! Onkel Mickey! Hørte du det? Jeg holdt på å drukne!»

«Ja, snørrvalp, jeg hørte det.»

Det var den samme dype stemmen Zia så vidt hadde hørt i stad. Men panikken var borte, erstattet av en motvillig munterhet.

Jézus, Mária és József! Forsto ikke denne idioten hvor kritisk situasjonen hadde vært? Zia reiste seg og spant rasende rundt. Hun var på nippet til å fyre løs da hun innså at munterheten hadde vært for guttens skyld. Til tross for det tilsynelatende lakoniske svaret, var hendene hans knyttet og den blekede T-skjorten strammet over anspente skuldre.

Veldig brede skuldre, la hun merke til, og en kraftig hals fulgt av en firskåren hake med en antydning til kløft. Med sitt erfarne legeblikk la Zia også merke til at nesen hans så ut til å ha møtt en knyttneve en gang, og øynene skinte like grønt som havet. Håret var mørkt kastanjebrunt og kort.

Resten av ham var heller ikke så verst. Hun fikk et vagt inntrykk av en bred brystkasse, muskuløse lår under frynsete dongerishorts og nakne føtter i slitte skinnsandaler. Så sendte de sjøgrønne øynene henne et takknemlig blikk før han sank ned på ett kne ved siden av nevøen.

Han hjalp gutten å sette seg opp. «Du er i skikkelig trøbbel, unge mann. Du vet godt at du ikke har lov til å gå ned på stranden alene.»

«Buster måtte ut.»

«Jeg gjentar, du har ikke lov til å gå ned på stranden alene.»

Zia ristet av seg siste rest av raseriet som hadde overmannet henne da hun trodde at gutten fikk løpe rundt uten tilsyn. Hun måtte også skjule et smil over den ynkelige tonen i Davys stemme. Som alle fem-seksåringer var han ekspert på sutring.

«Du sa at Buster var mitt ansvar da du ga ham til meg, onkel Mickey. Du sa jeg måtte gå tur med ham, mate ham og plukke opp bæsjen hans …»

«Vi fortsetter denne diskusjonen senere.»

Jøss! Selv Zia skvatt av det underliggende det er nok i onkelens stemme.

«Hvordan føler du deg?» spurte han gutten.

«Ok.»

«Bra nok til å reise deg?»

«Ja da.»

Med barns typiske evne til å hente seg inn igjen, smilte guttungen nesevist og karet seg opp. Hunden bjeffet oppmuntrende, og både gutten og hunden ville ha pilt av gårde hvis ikke onkelen hadde holdt igjen nevøen.

«Er det ikke noe du vil si til denne damen?»

«Takk for at du ikke lot meg drukne.»

«Bare hyggelig.»

Onkelen holdt ham på plass med et fast grep og rakte ut den andre hånden mot Zia. «Jeg er Mike Brennan. Jeg er utrolig takknemlig for det du gjorde for Davy.»

Hun tok hånden, registrerte styrken og varmen i den da den la seg om hennes. «Anastazia St. Sebastian. Jeg er glad jeg fant ham i tide.»

*

Den rene skrekken som hadde rystet hele Mikes verden da han så denne kvinnen trekke Davys slappe kropp opp av vannet, hadde dempet seg nok til at han klarte å fokusere på henne for første gang. En nærmere granskning fikk ham nesten til å vakle igjen.

Det våte, skinnende svarte håret rakk rett nedenfor skuldrene. Øynene var nesten like mørke som håret og en anelse skrå. Og enhver supermodell ville drept for de høye kinnbeina. Den slanke kroppen ble framhevet av den rosa toppen og en svart løpeshorts. Og hun hadde ingen giftering eller forlovelsesring.

«Jeg tror det vil gå bra med ham», sa hun og kastet et blikk på den nå urolige Davy. «Men hold et øye med ham de neste par timene. Se etter tegn på rask pust, rask hjerterytme eller feber. Det er vanlige reaksjoner de første timene etter en nesten-drukning.»

Aksenten var like fengslende som resten av henne. Tonefallet tydet på Øst-Europa, men det var vanskelig å fastslå nøyaktig hvor.

«Du vet tydeligvis mye om slikt. Er du ambulansearbeider eller noe slikt?»

«Jeg er lege.»

Ok, nå var han dobbelt imponert. Kvinnen hadde en haremskvinnes gåtefulle øyne, en fristerinnes kropp og en leges hjerne. Han hadde vunnet jackpot her. Han nikket mot de fargerike parasollene utenfor restauranten på den andre siden av veien.

«Jeg håper du vil la Davy og meg vise vår takknemlighet ved å spandere frokost på deg, doktor St. Sebastian.»

«Takk, men jeg har allerede spist frokost.»

Ikke tale om at Mike ville la denne fantastiske kvinnen slippe unna. «Middag, da.»

«Jeg … er her med familien.»

«Jeg også. Uheldigvis.» Han skar en grimase mot nevøen, som kniste og gjengjeldte den overdrevne grimasen. «Jeg ville bli enda mer takknemlig hvis du ga meg et påskudd til å slippe unna dem en stund.»

«Vel …»

Han registrerte nølingen hennes. Og det raske blikket mot hans venstre hånd. Det hvite merket etter gifteringen var borte for lenge siden. Synd han ikke kunne si det samme om de indre arrene. Mike skjøv tankene om det katastrofale ekteskapet inn i det mørke hullet det fortjente, og overhørte tvilen hennes.

«Hvor bor du?»

Det tok tid før hun svarte. De eksotiske øynene gransket ham fra topp til tå. Dvelte et øyeblikk ved den blekede T-skjorten, den frynsete shortsen og de slitte sandalene.

«Vi bor på Camino del Rey», sa hun nesten motvillig til slutt. «Det er omtrent en halv kilometer oppover stranden.»

Mike skjulte et smil. «Jeg vet hvor det er. Jeg henter deg halv åtte.» Han klemte skulderen til den stadig mer utålmodige nevøen. «Si ha det til doktor St. Sebastian, snørrvalp.»

«Ha det, doktor S’baston.»

«Ha det, Davy.»

«Ser deg senere, Anastazia.»

«Zia, jeg blir kalt Zia», sa hun.

«Zia.»

Mike løftet to fingre i en farvelhilsen og trakk med seg nevøen oppover stranden.

*

Zia fulgte dem med blikket mot rekken av hus på oversiden av stranden. Hun kunne ikke fatte at hun hadde gått med på å spise middag med onkelen. Som om hun ikke hadde nok å tenke på nå uten å måtte småprate med en totalt fremmed!

Terrieren hoppet og danset ved siden av dem. Hundens begeistring minnet henne om hunden svigerinnen hadde dratt med seg til Texas. Natalie var vill etter den ungarske mynden og insisterte på å kalle ham Duke – til Dominics store ergrelse. Han hadde ikke helt vent seg til overgangen fra Interpol-agent til storhertug av Karlenburgh.

Hertugdømmet Karlenburgh hadde en gang vært en del av det store østerriksk-ungarske imperiet, men eksisterte nå bare i historiebøkene. Det hadde ikke hindret paparazzoene fra å jage Europas nyeste kongelige ut av spaningsarbeidets skygger. Og Dom hadde hevnet seg ved å ta kvinnen som hadde oppdaget at han var arving til tittelen, med storm, og innlemmet henne i den stadig voksende St. Sebastian-klanen. Nå inkluderte Zias familie en hengiven, kjempesmart svigerinne i tillegg til de to herlige tremenningene hun og Dom hadde møtt for første gang for tre år siden.

Og selvfølgelig grandtante Charlotte. Den rojale, rakryggede matriarken i St. Sebastian-familien, og kvinnen som hadde ønsket Zia velkommen inn i både hjertet og hjemmet sitt. Zia kunne ikke forestille seg at hun ville ha kommet så langt i spesialiseringen i pediatri uten hertuginnens støtte og oppmuntring.

To og et halvt år, tenkte hun mens hun droppet resten av morgentrimmen og satte kursen mot leiligheten. Tjueåtte måneder med runder og vakter, journalføringer og utskrivelsesmøter. Endeløse dager og netter med bekymringer for pasientene. Hjerteskjærende timer i sorg sammen med foreldre mens hun begravde sitt eget smertelige tap så dypt at det sjelden krøp ut for å hjemsøke henne lenger.

Bortsett fra i øyeblikk som dette. Når hun måtte avgjøre om hun skulle fortsette å jobbe med syke barn de neste tretti-førti årene … eller om hun skulle ta imot tilbudet fra doktor Roger Wilbanks, sjef for Pediatrics Advanced Research Center om å jobbe i hans team. Kunne hun forlate utfordringene og stresset ved legeyrket til fordel for fast arbeidstid og en fristende lønn i et toppmoderne forskningssenter?

Det spørsmålet kvernet i hodet hennes mens hun jogget mot feriestedet der St. Sebastian-klanen bodde. Morgensolen skinte klart på den blå himmelen, og soltilbederne hadde begynte å flokke mot stranden. Parasoller blomstret opp over rekker av liggestoler. Fargerike håndklær ble spredt utover sanden. Hvit hud som bare ventet på å bli svidd vistes over små bikinitruser og mer enn én altfor rund mannemage.

Uten advarsel fløy Zias tanker tilbake til Mike Brennan. Ingen rund mage der. Ingen rund noe. Bare muskuløse skuldre og lår og det fantastiske smilet. De slitte sandalene og den frynsete shortsen røpte en mann som var trygg på seg selv i dette luksuriøse miljøet. Zia likte det.

Og nå som hun tenkte over det, likte hun faktisk tanken på å spise middag med ham. Kanskje han var akkurat det hun trengte. En avslappet kveld borte fra den bråkete familien. Et par timer uten å tenke på avgjørelser. En liten flørt …

Vent nå! Hvor hadde det kommet fra?

Hun drev ikke med små flørter. I tillegg til at arbeidet krevde for mye av henne, var hun altfor forsiktig og ansvarlig – greit, altfor kresen. Bortsett fra ett ulykksalig tilfelle av sviktende dømmekraft. Hun skar en grimase og skjøv bort minnet om den kjekke ortopeden som hadde glemt å nevne at skilsmissen hans var flere lysår unna å være endelig.

Hun sparket seg selv mentalt for den tabben da hun låste opp døren til den toetasjes leiligheten med seks soverom. Selv om det var tidlig på morgenen, nærmet lydnivået seg allerede toppen av desibelskalaen. Hovedsakelig på grunn av Ginas nesten tre år gamle tvillinger. De livlige, blåøyde blondinene var som miniatyrer av den leende, sprudlende moren … for det meste. Og de frydefulle skrikene fra stuen avslørte at dette var en av de gangene.

Hun smilte da hun fulgte hylene inn i stuen. Vindusveggen ga en fantastisk utsikt over Mexicogolfen. Ikke at noen i rommet var interessert i utsikten. De var fullstendig oppslukt av tvillingenes forsøk på å feste blinkende Rudolf-neser på onklene som allerede var pyntet med reinsdyrgevirer og bjeller. Dominic og Devon satt på gulvet innenfor rekkevidde av tvillingene, mens faren deres, Jack, så på med djevelsk glede.

«Hva foregår her?» spurte Zia.

«Nissen kommer», lespet Amalia opprømt. «Og …»

«Onkel Dom og Dev skal hjelpe ham med sleden», avsluttet lille Charlotte.

Jentene var kalt opp etter hertuginnen, som hadde nok navn til å fylle flere linjer. Sarah og Ginas navn var nesten like lange. Zias også. Prøv å presse inn Anastazia Amalia Julianna St. Sebastian i et dataskjema, tenkte hun der hun sto i døråpningen og nøt den glade scenen.

De tre mennene kunne ikke vært mer ulike utseendemessig og allikevel så like i karakter, tenkte hun. Jack Harris, tvillingenes far og FN-ambassadør, var høy med gyllenbrunt hår og så aristokratisk ut. Devon Hunters kamp fra lastesjef på fraktfly til selfmade milliardær vistes i det magre ansiktet og de intelligente øynene. Og Dominic …

Fantes det en like kjekk og karismatisk mann som broren, som hadde blitt Zias verge etter foreldrenes død? Vennen og rådgiveren som hadde veiledet henne gjennom de turbulente tenårene? Den dyktige spaneren som hadde oppmuntret henne gjennom hele utdanningen og så forlatt den adrenalinfylte karrieren for kvinnen han elsket?

Natalie elsket ham også, tenkte Zia smilende idet blikket gled mot svigerinnen. Ett blikk på ansiktet hennes var nok til å se hengivenheten i de varme, brune øynene. Hun satt i den ene enden av sofaen med fingrene i halsbåndet til den dirrende hunden for å hindre ham i å melde seg inn i reinsdyrbrigaden.

Gina satt ved siden av henne med en julenisselue over de blonde krøllene og sukkertøystripete leggvarmere, og så mer ut som en tenåring enn tvillingmor, konen til en respektabel diplomat og partner i et av New Yorks mest suksessrike eventfirmaer. Ginas eldre søster, Sarah, satt i den andre enden av sofaen. Hendene hvilte lett over den lille babykulen, og de elegante ansiktstrekkene viste den tause gleden over at hun skulle bli mor.

Men det var kvinnen som satt rakrygget med hendene over elfenbenshåndtaket på stokken som fanget og holdt Zias blikk. Storhertuginnen av Karlenburgh var en rollemodell for kvinner i alle aldre. Som ung brud hadde hun bodd i en rekke slott over hele Europa, inkludert det som voktet fjellpasset på grensen mellom Østerrike og Ungarn. Så hadde sovjeterne invadert og senere brutalt slått ned den ungarske oppstanden. Hun hadde bevitnet ektemannens henrettelse og flyktet gjennom de snødekte Alpene med sitt nyfødte barn i armene og en formue i juveler skjult i babyens teddybjørn. Nå, mer enn seksti år senere, hadde hun ikke mistet verdigheten, motet eller den rojale holdningen. Den ukuelige hertuginnen med hvitt hår og papirtynn hud regjerte over sin stadig voksende familie med en fløyelsdekket jernhånd.

Hun var grunnen til at de feiret julen i Texas. Charlotte hadde ikke klaget. Hun anså syting som en karaktermangel. Men Zia hadde lagt merke til hvordan den voldsomme kulden og rekordsnøfallet i New York i begynnelsen av desember hadde forverret hertuginnens gikt. Zias bekymring fikk hele St. Sebastian-klanen til å reagere.

Dev og Sarah hadde raskt leid denne leiligheten og gjort den til en midlertidig base for jobbene i Los Angeles. Jack og Gina hadde omgjort sine travle timeplaner for å ta en kjærkommen ferie i Sør-Texas. Dom og Natalie kom også, med hunden på slep. Familien hadde også overtalt Maria, hertuginnens hushjelp og venn, til å nyte en betalt ferie mens personalet på feriestedet tok seg av alles behov.

Zia hadde ikke hatt tid til å være i Texas like lenge som de andre. Selv om Mount Sinais leger i spesialisering hadde en måneds ferie, var det få som reiste langt fra sykehuset. Zia hadde ikke vært borte i mer enn tre dager på rad siden hun begynte på spesialiseringen. Og med avgjørelsen om hun skulle ta imot doktor Wilbanks’ tilbud hengende over seg, ville hun ikke ha kommet til Galveston for en hel ukes ferie hvis ikke Charlotte hadde insistert. Hertuginnen så opp, nesten som om hun hadde lest tankene hennes. De krokete fingrene strammet seg om stokken. Et snøhvitt øyenbryn ble hevet.

*

Ha! Charlotte visste hva Zia tenkte! At hun var så gammel og skrøpelig at hun trengte Texas-solen til å varme skrotten. Vel, hun gjorde kanskje det. Men hun trengte også å få litt farge tilbake i grandniesens kinn. Hun var altfor blek, tynn og sliten. Hun hadde slitt seg ut i de første to årene i spesialiseringen. Og jobbet enda mer de siste par månedene. Men hver gang Charlotte prøvde å finne årsaken til skyggene som lurte bak de slitne øynene, smilte jenta bare og avfeide henne med en unnskyldning om at utmattethet var en del av tredjeåret i spesialistutdanningen.

Charlotte var riktignok over åtti, men hun var ikke senil. Og hun nølte heller ikke når det gjaldt familiens velferd. Ingen av dem ante at hun hadde planlagt dette oppholdet i solen. Det hadde bare krevd litt åpenlys massering av giktbrudne knoker og en og annen tapper grimase. Kombinert med en henkastet bemerkning om at New York var spesielt kald og fuktig denne desembermåneden, hadde det vært nok.

Familien hadde reagert som forventet. I løpet av få dager hadde de gått gjennom alternativer fra Florida til California og alt imellom. En villa på rivieraen og bungalower i Stillehavet hadde også blitt diskutert. Men de hadde bestemt seg for Sør-Texas som det mest praktiske for både de som bodde på Østkysten og de på Vestkysten. I løpet av en uke var Charlotte og Maria plassert ved sjøen i solfylt luksus mens forskjellige familiemedlemmer kom når de kunne.

Charlotte hadde til og med overtalt Zia til å ta fri hele juleuken. Jenta var fremdeles altfor tynn og sliten, men hun hadde i det minste fått litt farge i kinnene. Og med en viss lettelse så hertuginnen at det var kommet en gnist i øynene hennes. Merkeligere var det at det svarte håret var vått og pistrete, iblandet noe som så mistenkelig ut som sjøgress. Hun dunket nysgjerrig stokken i gulvet for å få tvillingenes oppmerksomhet.

«Charlotte, Amalia, vær stille et øyeblikk.»

Jentenes skingrende hyl ble dempet noen hakk.

«Kom og sett deg hos meg, Anastazia, og fortell meg hva som skjedde under løpeturen din.»

«Hvordan vet du at noe skjedde?»

«Det henger tare fra øret ditt.»

Zia klappet seg over ørene. «Det gjør visst det», svare hun og lo.

Det muntre svaret gledet Charlotte. Jenta hadde ikke ledd mye i det siste. Faktisk så lite at munterheten hennes fanget oppmerksomheten til alle de voksne i rommet.

«La meg se.» Zia lot det oppmerksomme publikummet vente litt. «En liten gutt ble dratt med av en understrøm, og jeg dykket ned etter ham. Jeg trakk ham på land og utførte hjerte-lungeredning.»

«Herregud! Er han ok?»

«Ja. Det er onkelen hans også, forresten. Veldig ok», la hun til og leet på øyenbrynene. «Og derfor takket jeg ja til å spise middag med ham i kveld.»