Margaret McPhee

En gang gentleman

Oversatt av Rolf Kirknes

En stor takk til Nicola Cornick,

som med sine fantastiske fortellinger har inspirert meg

til å skrive mine romantiske historier, og som er like morsom å være sammen med som å lese.

Første kapittel

Mai 1812 i Det karibiske hav

Havflaten var et duvende teppe av grønnturkis silke, med ørsmå krusninger som i solskinnet lignet glitrende krystaller. Over det hele lå en himmel man bare finner i denne delen av verden, så blå og endeløs og full av liv. Klokken hadde så vidt passert ti, men solen hadde rukket å folde seg ut med all sin kraft og bleket eikeplankene i dekket på den lille amerikanske piratskonnerten Coyote.

Kate Medhurst kjente varmen under de nakne fotsålene og var takknemlig for skyggen fra solseilet over akterdekket og den svalende havbrisen. Den fikk det mørke silkebåndet rundt stråhatten til å flagre og danse bak i nakken, og den strammet skjørtet på den svarte musselinkjolen rundt leggene, men hun merket ingen av delene. Hele oppmerksomheten var rettet mot det skipet som hadde dukket opp i horisonten.

Plutselig lød et ravneskrik, illevarslende og helt uvanlig her midt ute på havet.

«En ravn i mesanmasten. Det betyr at lykken snur for oss,» mumlet en av mennene på dekket foran henne. Kate var godt kjent med overtroen om bord. Likevel gjorde hun ikke som de andre og la hånden på pannen for å beskytte seg mot all ondskap. Hun trodde ikke på slike tegn, men overtro var en del av virkeligheten for de fleste av havets menn, så hun klandret dem ikke.

«Lykken kan snu den riktige veien,» sa hun, «hvis det der er noe for oss.» I kikkerten fulgte hun det svarte skroget til en stor handelsskonnert, som stampet seg frem mot vinden.

Hun smekket kikkerten sammen og snudde seg mot Tobias, som sto ved siden av henne. Han var nesten 1,90 høy og brunbarket i ansiktet. Under trekanthatten hang uflidde fletter prydet med perler og fjær. Nesen var flat etter talløse brudd i altfor mange slåsskamper på fuktige steder. Med sitt utseende og sin falmede skjøtefrakk var Tobias helt lik det bildet man har av en ekte sjørøverkaptein, og han hadde et temperament som sto i stil med resten. Han stirret stadig opp på ravnen med et ondskapsfullt blikk.

«Hun fører britisk flagg, men jeg kan ikke se navnet.» Kate snakket ikke til Tobias, men til Sunny Jim, en liten og butt gamling som sto til venstre for henne. Tørkleet rundt Jims blanke skalle hadde en gang vært rødt, men nå var det falmet og skittenrosa, blekt i forhold til den mahognifargede lærhuden i ansiktet og på nakken hans. Hun rakte ham kikkerten. «Kan du se det?» Med alvorlig mine tenkte hun tilbake på alle de britiske skipene hun hadde bordet.

Sunny Jim, som var enda alvorligere og mer bekymret enn vanlig, ristet på hodet og rakte kikkerten til Tobias. «For langt unna.»

«Hva har navnet å si?» spurte Tobias og satte øyet mot kikkerten.

«Sikkert ingenting.» Men det bekymret henne langt mer enn den store og svarte fuglen som fremdeles satt i mastetoppen og holdt øye med dem.

Ved synet av skipet gliste Tobias bredt og blottet sine manglende fortenner. Øreringen av gull blinket i solen og kastet gylne lysprikker mot tatoveringen på nakken hans. «Fantastisk,» hveste han.

«Er nok en etternøler fra handelskonvoien som passerte i morges?» spurte hun.

«Sakket akterut og mistet beskyttelsen fra kanonguttene på de ekle marinefregattene.» Sunny Jim klarte nesten å smile. «Nei og nei og nei. Må vel hjelpe henne litt, må vi ikke?»

«Det må vi,» nikket Tobias. «Vi kutter strupen på engelskmennene.»

«Ingen kutting av struper.» Kate vekslet et øyekast med Sunny Jim og sendte deretter et prøvende blikk mot Tobias.

Tobias fikk et hånlig uttrykk. «Du er for blaut.»

«Blaut, jeg?» protesterte hun. «Ta pengene fra dem og la dem leve med skammen, som vitner på at de amerikanske havene er akkurat det … amerikanske. Det holder.»

«Er nok ikke enig i det.» Blikket hans var både sint og utfordrende.

«Du er visst uenig i det meste av det jeg sier for tiden. Dette er ikke tidspunktet for krangling. Vi fikser det når vi kommer tilbake til Tallaholm. Nå er du på mitt skip, under min kommando, og du gjør som jeg sier.»

«Jaså? De fleste regner meg som kaptein på Coyote.» Han gikk nærmere og forsøkte å skremme henne.

«Gjør som hun sier, din kjøter.» Det lå en iskald undertone i Sunny Jims ellers så myke stemme. Han trakk piratsverdet ut av sliren. «Du vet utmerket godt, Tobias Malhone, at du bare er en utspjåket liksomkaptein. Det er bare én skikkelig kaptein på denne skuta, og det er ikke deg. Når kapteinen sier nok, så er det nok. Comprendez?»

Tobias nikket mutt og gav seg, iallfall for denne gangen. «Du bestemmer, kaptein.» Tittelen ble uttalt med et ørlite hånflir.

«Gjør jeg?» Hun møtte blikket hans. «Har du tenkt å lage trøbbel for meg i dag, Tobias?»

Han holdt blikket i flere sekunder før han svarte. «Nei.» Fliret var tydeligere nå. «Ikke i dag.»

Hun forsto godt hva det innebar. Ikke i dag, men en annen dag. Tobias visste bare ikke at da ville problemet være borte. «Da kan vi sette i gang. Hun ligger lavt i sjøen.»

«Fullt lasterom,» sa Sunny Jim.

«Perfekt.» Hun snudde seg mot Tobias. «Klar til innsats. La oss befri henne for litt last og gjøre det lettere for henne å seile.»

«Ai-ai, kaptein,» sa Tobias med lav stemme, og nå var den kyniske undertonen borte. Han gliste nesten litt av seg selv og hevet røsten når han snakket til mennene, som bare ventet på klarsignal. «Vi har en date med en engelsk handelsskonnert. La henne få en skikkelig omfavnelse, karer.»

Hese hurrarop lød over dekket før den lojale, lille flokken gikk til handling. Kate skjøv bekymringene for Tobias til side. Hun betraktet det hele fra plassen sin under solseilet mens Tobias sto foran og ga sine korte ordrer. De svarte seilene foldet seg ut, vinden fikk tak i dem, og skipet skjøt fart.

«Flagget til topps,» kommanderte hun.

Coyote satte full fart mot sitt bytte.

*

Kit Northcote, eller kaptein North som han nå ble kalt, klappet kikkerten sammen og puttet den i lommen på den falmede skinnfrakken. Frakken hadde en gang tilhørte en skikkelig pirat, men nå ble den båret av en helt annen. Han var slankere, hardere, mer avslipt, selv om han fremdeles hadde på seg den svart skjorten, de loslitte knebuksene av skinn og de høye støvlene.

«De kommer.» Blikket var festet på skipet i det fjerne.

«Er det La Voile?» Spørsmålet kom fra Gabriel Gunner, som i tillegg til å være hans venn også var både pastor og doktor.

«Skroget er svart med en enkel brun stripe, og hun fører både amerikansk flagg og La Voiles eget.

«En hodeskalle med en munn formet som et bloddryppende piratsverd. Han er en kunstner. Det må du gi ham.»

«Jeg gir ham både det ene og det andre når han kommer.»

Gunner lo. «Kapteinen skal få den overraskelsen han fortjener. Tror han at alle britiske handelsskip er et lett bytte?

«Er nok akkurat det han tror.»

«Det sies at La Voile alene skal ha redusert britisk transatlantisk handel med nesten tjue prosent. Hvordan kan det ha seg? Hvordan er det mulig?» spurte Gunner. Han var høy og overraskende slank til å være en mann som hadde tilbrakt mange år på sjøen, fregnete og med et hår som i kaldere strøk var rødt, men som i den lyse solen i havområdene utenfor Mexicogolfen lyste gyllent under favorittstråhatten. Han hadde klare, ærlige blå øyne og lange, benete fingre, som kunne svinge så vel bønnebok som skalpell og piratsverd med den samme presisjon.

«La Voile er beskyttet både av piratenes skytsengel og av myndigheter som vender det blinde øye til ugjerningene. Han styrer både det vesle skipet og det lojale mannskapet sitt med jernhånd. Han slår til fort og hardt, tar det han har lyst på og forlater skip og mannskap både intakt og in situ … et nytt konsept i piratverdenen. Han er smart nok til å velge ut enkle ofre og overlate de store og arbeidskrevende til andre, smart nok til å finne den uunngåelige etternøleren som enhver konvoi har bak seg, smart nok til å unngå å bli tatt av den ellers så dyktige britiske marinen.

«Heldig for oss,» sa Gunner.

«Veldig heldig,» nikket Kit og tenkte på den astronomiske summen de fikk for å gjøre denne jobben.

La Voiles skip, Coyote, var ikke lenger bare en prikk i horisonten. «Hun er sannelig ganske kvikk.» Gunner sa høyt det Kit tenkte.

«Nesten like kvikk som oss,» sa Kit.

Gunner smilte. «Tar vi ham død eller levende?»

«Levende,» sa Kit. «Det gir mest belønning. De ønsker å statuere et eksempel og henge ham selv. Ta det pent med denne amerikaneren, pastor doktor Gunner.»

«Som du befaler, kaptein North.»

De to mennene nikket til hverandre og utvekslet skjeve smil.

Mannskapet løp rundt som i panikk og lot som om skipet var på vill flukt fra kjevene på et rovdyr. Det britiske flagget blafret friskt i det karibiske sollyset. Karene prøvde liksom å justere seilene.

«Alt klart?» spurte Kit.

«Som du vil ha det.»

Kit nikket før han trakk kikkerten opp av lommen for å studere de svarte seilene til Coyote, som raskt kom nærmere.

«Interessant,» mumlet han og fokuserte på de tre skikkelsene som sto på akterdekket, under det svarte solseilet. «De krangler visst om en kvinne.»

«En kvinne?» Gunner gjorde en vantro grimase.

«En respektabel en, ser det ut til.»

«Et gissel?»

«Hun er verken bundet eller kneblet.»

«Bortført,» hevdet Gunner.

«Trolig.» Kit kunne tydelig se på den høyeste piratens kroppsspråk at han virket truende overfor kvinnen. Sollyset glitret i sverdbladene til de to mennene.

«Er La Voile en av dem?»

«Jeg tror det. Se selv.» Han rakte kikkerten til Gunner, slik at han kunne studere de tre skikkelsene.

«Hvor mye mindre får vi for liket?

«Atskillig.»

«Du har sikkert rett, men jeg kan ikke nekte for at litt blodsøl ville være å foretrekke.»

De to mennene sto sammen på Ravens dekk og ventet på at La Voile skulle gå i fellen.

*

Det var synet av kapteinen på skonnerten som fikk det til å gå kaldt nedover ryggen på Kate. Fokuseringen i de mørke øynene minnet om det vaktsomme blikket til den ravnen som for ikke lenge siden satt over dem i mesanmasten. Hun skjøv de absurde tankene ut av hodet og prøvde å ignorere den uroen som hadde festet seg som giftpartikler i luften. Hun forsikret seg selv om at dette ville gå veien, som så mange ganger før, men øynene sluttet ikke å speide etter kanoner.

«Ikke en kanon i sikte,» sa Tobias, som om han skjønte hva hun tenkte. «Ingen motstand. De er akkurat like feige som alle andre briter. Skulle nesten ønske de ville gi oss en real fight!» Han spyttet i avsky på dekket.

«Ubevæpnede menn som kikker inn i våre kanonløp? Ikke vær en tosk, Tobias. Vi bør være takknemlige for at deres sunne fornuft gjør ting enklere for oss,» sa hun.

Coyotes bevæpning hadde den effekten som Kate antydet. Det var en enkel sak å hale de to skipene inntil hverandre med kastedregger og så legge over landgangsplanker. Det navnløse skipet oppførte seg helt som andre handelsfartøyer.

Kates mannskap fulgte den vanlige prosedyren, som de hadde gjort tusen ganger og kunne utføre med bind for øynene. Hun så Tallaholm-karene forsvinne ned leiderne til handelsskonnertens lastedekk. Nå skulle de bare velge ut det de ville ha, og Coyote kunne seile unna. Det var det samme hver gang. Enkelt som å rappe godteri fra et spedbarn. Men Kate ble ikke kvitt den ekle følelsen av at noe var galt. Den ble faktisk sterkere og sterkere.

Blikket sveipet over handelsskipets dekk, uten å finne noe uvanlig, før hun nok en gang vendte øynene mot kapteinen. Det var noe med ham, noe hun ikke helt skjønte. Hun undersøkte ham nærmere. Han var senete og nesten mager, med det rå og nakne blikket som gjerne var et resultat av år med hardt kroppsarbeid. Inntrykket ble forsterket av den slitte og falmede frakken som satt stramt over de brede skuldrene, av holdningen og kroppsspråket hans og av de skarpskårne kjakene som ble ytterligere fremhevet av skyggene fra trekanthatten.

Håret under hatten var mørkt, og huden hadde den gylne brunfargen som var så vanlig hos sjøens menn. Under frakken bar han svart skjorte og svart halstørkle, som var han en ekte pirat. Knebuksene strammet rundt de muskuløse leggene. På føttene hadde han lærstøvler som nok hadde vært brune, men som salt og sollys hadde gitt en ganske ubestemmelig farge. Den lange sliren på venstre hofte var tom. Sverdet hans lå sammen med de andre våpnene som hennes menn hadde tatt fra ham og mannskapet og kastet i en haug på dekket foran dem. Unge John Rishley sto med sverdspissen mot kapteinens bryst, i tilfelle noen av mannskapet skulle prøve å trosse fangevokterne. John hadde vist seg som et verdifullt medlem av Coyotes mannskap, men Kate ønsket nok likevel at Tobias hadde sendt en eldre og mer erfaren mann for å holde kapteinen på handelsskipet i sjakk.

Alle disse tankene og observasjonene fant sted i løpet av sekunder, mens blikket absorberte hele situasjonen i et raskt sveip før det vendte tilbake til øynene hans, de mørke øynene under hattebremmen, øyne som stirret rett på henne. Nok en gang kjente hun kuldegysningen. Noen går på graven din, ville bestemor ha sagt. Hun holdt blikket fast, for det var øynene hans som fikk varselklokkene til å kime i kroppen hennes. Det var noe med disse øynene. Hva var det …? Når hun stirret inn i dem, skjønte hun det.

Kapteinen så ikke ut som en mann som fryktet for sitt liv eller sitt levebrød. Det var ikke mulig å spore den minste frykt hos ham. Holdningen var avslappet og lett, altfor lett. Luften var fylt av en nesten unaturlig ro, som hun godt kunne føle på tross av den betydelige avstanden mellom dem. Det resolutte, standhaftige, mørke blikket hos mannen på det andre skipet avslørte noe kaldt og hardt og virkelig farlig. Hun kikket på Tobias.

«Noe er galt. Få mennene ut.»

«Hva …? Det er da for svingende ikke noe galt her.» Tobias så på henne med et vantro blikk, som om det hadde rablet for henne.

«Gjør det,» insisterte hun.

Han stirret på henne, men motvillig ga han kommandoen.

Men det var for sent. I løpet av et brøkdels sekund var alt forandret. Det skjedde så fort at det ikke var noe hun kunne gjøre. I det ene minuttet var situasjonen på handelsskipet helt rolig, kontrollert, dagligdags, i det neste brøt helvete løs. Britene hadde plutselig våpen, av typer hun aldri hadde sett på en handelsskonnert før. De kjempet, hardt og fort, og med en dyktighet som overgikk Coyotes mannskap. Det var over nesten like fort som det hadde begynt. Fort og greit og i løpet av snaue minuttet lå alle hennes menn med ansiktet ned på handelsskipets dekk; alle så nær som unge John Rishley, som ble holdt som et skjold foran den mørkøyde kapteinen, med hodet trukket bakover for å vise hvor blek og livredd han var. Kapteinen hadde nå et blinkende piratsverd i hånden, med den krumme siden av bladet presset mot guttens hals.

«Milde himmel,» hvisket Kate nesten uhørlig, mens blodet frøs til is ved synet av det som skjedde.

I neste øyeblikk kom resten av britene opp fra skonnertens lasterom. Hennes menn, som hadde våget seg ned for å finne skattene, ble ført opp, bundet og kneblet.

Det var en ukjent situasjon for Kate. Det gikk helt rundt for henne, blikket flakket fra den ene siden til den andre, på jakt etter en fluktrute, men hun fant ingen. Ingen vei ut … ikke med handelskapteinens sverdblad presset hardt mot John Rishley hals. Hvis da fyren virkelig var bare en handelskaptein. Kate hadde sett mange britiske handelskapteiner, men aldri en som lignet han her. Gutten var nitten år gammel. Kate kjente både moren og søstrene hans hjemme i Tallaholm. Og Kate hadde lovet å ta vare på gutten. Nå sto han der med et britisk stålblad presset mot halsen, og synet fremkalte så forferdelige minner at hun ble fullstendig lammet.

Som en ynkelig fange ble John Rishley ført over den samme landgangsplanken som Coyotes mannskap hadde brukt uten den minste mistanke om hva som ventet dem på den andre siden. En hengslete lyslugg i kappe og prestekrage fulgte like etter.

«Når ble bortføring av kvinner en del av piratvirksomheten din, La Voile?» Kapteinens blikk var rettet mot Tobias. Hun kunne høre at han var en mann med dannelse. Stemmen var dyp, alvorlig og ganske ufølsom.

Trodde de hun var bortført? Hun åpnet munnen for å fortelle ham sannheten, reise seg og ta ansvaret, for alt ved ham fortalte henne at han ikke bare hadde tenkt å la Coyote og mannskapet gå. Et stålblad hvilte mot guttens hals. Dette var alvorlig. Karnevalet var over.

Men Tobias kom henne i forkjøpet. «Og hvem er så du som tør å spørre meg om noe?» knurret han og spilte kapteinsrollen med den største selvfølgelighet.

Kate, Tobias og Sunny Jim kunne se at ravnen lettet fra toppen av masten. Den gjorde en stor bue og landet forsiktig på handelskapteinens skulder. Kapteinen fortrakk ikke en mine. Fuglen fant liksom sin naturlige plass og så svært fornøyd ut, plukket på de svarte fjærene, som fikk et nesten blåaktig skjær i det klare sollyset.

Halsen snørte seg sammen. Kate måtte gispe etter pusten. Hjertet hoppet over et slag før det fortsatte i rask rytme. Magen forsvant liksom helt ned på dørken under føttene hennes. Her var det ikke snakk om noen handelskaptein. Hun visste hvem han var. Hun burde ha gjenkjent ham i det øyeblikket hun så ham.

«Det er ham de kaller North.» Halsen hennes var så tørr at stemmen virket hes. Hun stirret mot mannen som var klar til å kutte strupen på John Rishley, og hun visste hva dette betød både for mannskapet og henne selv.

«Gud hjelpe oss!» hvisket Sunny Jim, som sto til venstre for henne.

Hun kunne høre mumlingen til mannskapet, se dem sperre øynene opp i skrekk, høre at noen av dem ba en stille bønn.

Og de ble faktisk bønnhørt.

De mørke øynene vendte seg mot Kate. Nå når hun visste hvem han var, kunne hun ha senket blikket, men det ville vært å miste sin stolthet.

«Til tjeneste, nådige frue,» sa han og bukket lett før han igjen vendte blikket mot Tobias. «Slipp kvinnen fri.»

Tobias lo. «Du kan få henne … hvis du forlater skipet mitt,»

«Jeg skal nok forlate skipet ditt.» Norths lepper fortrakk seg i et smil, mer iskaldt fiendtlig enn noen annen manns. «For du er piraten La Voile?»

«Jeg er La Voile i egen høye person.»

«Fint,» sa North, «Jeg har ikke lyst til å ta feil mann.»

«Helvete heller om jeg blir med deg!»

North presset bladet hardere mot John Rishley hals. «Skal jeg kutte strupen hans? Eller gir du deg for å spare ham?»

Kate måtte holde seg over munnen for ikke å skrike ut. Hjertet hamret i vill fart. Hun følte seg syk av frykt og skrekk og raseri. Hånden strammet seg rundt skaftet på den lange kniven hun hadde under skjørtet, men så kjente hun Sunny Jims grep rundt håndleddet.

«Ikke gjør det!» hvisket han intenst. «La ham tro at du er bortført. Det er for mye som står på spill, Katie.» Den gamle mannen forsnakket seg og brukte kallenavnet fra barndommen, og det viste hvor alvorlig situasjonen var. De lyseblå øynene i det rynkete fjeset stirret megetsigende på henne og minnet henne om hvor mye som faktisk sto på spill … både her og hjemme i Tallaholm.

«Kom igjen. Gjør det hvis du tør.» Tobias gliste og ristet på hodet, men uttrykket i ansiktet var spent. Han skulte ned på det krumme sverdbladet, som om han studerte solens blinking i det skarpe stålet. Plutselig svingte han sverdet opp av sliren og hoppet frem mot North idet han skrek: «Men jeg vil aldri gi etter for deg, din engelske hund!»

«Nei!» skrek Kate, vel vitende om at denne dumdristige handlingen kunne koste John Rishley livet.

Det skjedde så fort at hun ikke kunne ha fortalt hvordan. I det ene øyeblikket var John Rishley Norths skjold, i det neste ble han kastet over til en av de andre britene, mens North med en eneste bevegelse felte Tobias. Hun kunne se den mørke flekken som spredte seg over brystet hans og fløt ned som en blodpøl på dekket.

Sjokkert holdt hun pusten.

Stillheten var øredøvende. Sekundene ble uendelige.

Ingen rørte seg.

Ingen snakket.

Kate stirret. Tobias lå der med åpne øyne, men de var både døde og blinde. Hun stirret og stirret mens hennes eget blod frøs til is i årene.

Presten, som syntes å være Norths nestkommanderende, gikk bort til liket. Han bøyde seg ned og berørte piratens hals.

«Død som en sild, er jeg redd,» sa han med silkemyk stemme før han lukket mannens øyne, mumlet en liten bønn og reiste seg opp igjen.

«Det var da leit. Men vi tar ham likevel med oss.» North nikket.

Med skrekk og vantro så Kate at fire briter løftet liket av Tobias og bar det mellom seg over landgangsplanken til den større skonnerten.

North flyttet blikket til Sunny Jim, som fremdeles hadde grep om Kates håndledd. «Vi overtar henne.»

«Og hvis du ikke får henne?» Sunny Jim holdt henne i et mildt grep, som ikke sto i noe forhold til villskapen i den bydende stemmen han brukte mot North.

Norths blikk flyttet seg til Tobias’ livløse kropp før det gikk tilbake til Jim. «Da dreper vi hver eneste en av dere.»

Ingen av dem tvilte på Norths utsagn. Alle pirater som seilte i disse farvannene, hadde hørt historier om piratjegeren North.

Sunny Jim sendte Kate et spørrende blikk. Han ville slåss for henne med livet som innsats, det ville de alle, men dette kunne hun ikke gå med på, ikke alle disse mennene som hadde vært så lojale mot henne.

«Så mye er jeg ikke verdt, ikke én manns liv, langt mindre tretti,» svarte hun. «Det skjønner du vel?» Hun snakket som om hun var holdt fanget mot sin vilje.

Staheten sto skrevet i Sunny Jims ansikt. Han hadde kjent både hennes bestefar og hennes far, og halen mellom bena var ikke hans stil.

«Gi oss kvinnen, og resten av dere slipper fri,» sa North.

«Tror du vi biter på det der?» snerret Sunny Jim hånlig.

«Det burde dere … jeg lyver ikke. Coyote og mannskapet er helt uten interesse for meg. Mitt oppdrag er å ta La Voile.»

Hun følte at Norths ord sendte en bølge av håp gjennom mannskapet. De trodde nok ikke helt på ham, men de ville gjerne. Hun var ganske sikker på det, for hun følte det samme selv. North kunne hun ikke stole på, men hvis han ville, kunne han drepe dem alle sammen og allikevel ta henne med seg.

Sunny Jim visste det også, men han nølte fremdeles.

«Du må overlate meg til dem,» sa hun, som om hun tryglet en kidnapper, men i virkeligheten ga hun en kommando.

Han nikket. Den gamle mannen med de milde øynene sendte henne et bekymret blikk til farvel. «Hvis du så gjerne vil ha henne, så ta henne. Og la oss inderlig håpe at du ikke lyver, kaptein North.» Sunny Jim spilte rollen sin godt og dyttet henne over til North.

Det var så kraftig at hun nesten snublet og falt, men North fanget henne, og i den samme bevegelsen puffet han henne bak seg.

«Jeg lyver ikke, gamle pirat. Det skal du ikke frykte.» Hun kunne høre at den nøkterne beskjeden ble uttalt med et hånlig flir.

Men han smilte ikke da han kikket på presten. «Før kvinnen i sikkerhet, pastor Gunner.»

Presten nikket, og da han signaliserte at hun skulle bevege seg, hadde hun ikke annet valg enn å adlyde, forlate den trygge tilværelsen på Coyote og med hyklersk mine ta det store skrittet fra sin egen verden og over i hans.

*

Kate sto ved rekka på det britiske skipet og holdt seg fast til knokene hvitnet. Hva ville North nå gjøre?

De karene som var fanget på Norths skip, gikk over planken til Coyote. Alle måtte så knele på dekket, de fleste fortsatt bundet og kneblet. Hun følte seg iskald og kvalm.

«Skal dere drepe dem?» spurte hun presten uten å ta blikket bort fra det som skjedde på Coyotes dekk.

«North lyver aldri. Han kommer ikke til å drepe dem, frue.»

Prest eller ikke prest, Kate stolte ikke på ham.

North gjorde en bevegelse.

Hjertet hennes hoppet over et slag.

Men dekket ble ikke oversprøytet med blod, slik hun fryktet. I stedet holdt han ord, stakk piratsverdet i hylsteret og forlot dem, gikk over planken og tilbake til sitt eget skip. I neste minutt var all forbindelse mellom de to skipene fjernet, landgangsplanken og kastedreggene var løsnet og kastet over bord, uten at noen ofret dem så mye som et blikk.

Mens Norths skip manøvrerte seg forsiktig bort fra Coyote, hadde Kate øyenkontakt med Sunny Jim, men ingen av dem fortrakk så mye som en liten mine. Bak seg hørte hun knirkingen i riggen og smellene fra seilduk som foldet seg ut etter hvert som mannskapet gjorde sin jobb. Og foran seg hadde hun den stadig større havflaten mellom de to skipene.

Hun var oppmerksom på at North og presten befant seg bak henne, men hun snudde seg ikke for å se. Hun ble bare stående og betrakte hvordan vinden fikk tak i seilene på Norths skip og førte dem lenger og lenger unna Coyote.

Så falt en mørk skygge over henne, og hun skjønte at det var North.

Ett sekund. Hun trakk pusten dypt.

To sekunder. Hun svelget for å skjule alle sine følelser.

Og så. Endelig snudde hun seg mot den beryktede piratjegeren North.

*

De mørke øynene utstrålte en behersket forundring som gjorde henne enda mer urolig.

«North, kaptein Kit North,» innledet han, for øvrig helt unødvendig. «På vegne av det britiske admiralitetet har jeg oppbrakt piraten La Voile.»

Den lille nølingen før hun svarte, var knapt merkbar. «Mrs Kate Medhurst,» sa hun og brukte sitt egentlige navn, fordi det ikke sa ham noen verdens ting, og fordi en vellykket løgn er en som ligger nær sannheten.

Han tok hånden hennes, og følelsen av hans fingre mot hennes sendte en skjelving gjennom henne.

«Er det kaldt, mrs Medhurst?»

Hun hatet at han hadde merket dette lille tegnet på svakhet, på frykt. «Litt,» sa hun for å unnskylde seg.

Før hun rakk å stanse ham, hadde han tatt av seg frakken og lagt den over skuldrene hennes.

Hun kunne føle varmen fra ham, kjenne duften av ham kile i nesen … lær og såpe, solskinn og mandighet. Den lå rundt henne. Den pakket henne inn. Hun merket en nærhet og intimitet som hun ikke ønsket å dele med noen mann, aller minst med ham. Hun måtte beherske seg for ikke å rive frakken av og kaste den foran føttene på ham, denne vakre engelskmannen med stålblikket som var hennes fiende på flere områder enn han kunne ane. Men Kate visste at hun ikke hadde råd til å la følelsene løpe av med seg, og som alltid behersket hun seg.

«Takk,» sa hun, men uten å smile.

«Her er det trygt.»

Trygt? I en annen og mindre utsatt situasjon ville ironien i de ordene fått henne til å le. «Selv om jeg er amerikaner? Det er jo som kjent visse uoverensstemmelser mellom våre to land.»

«Selv om du er amerikaner, og det er visse uoverensstemmelser mellom våre to land.» Hun så et ørlite hint av et smil rundt den harde munnen. «Velkommen om bord på Raven, mrs Kate Medhurst.»

«Raven,» sa hun forsiktig. Selvfølgelig.

«Det er skipets navn.»

Det hadde absolutt spilt en rolle hvis hun hadde sett navnet.

«Mennene på Coyote så ikke noe navn på skipet,» sa hun.

«Det var ikke meningen at La Voile skulle se det.»

«En felle,» sa hun langsomt. Den iskalde beregningen sendte nye kuldegysninger gjennom henne.

North smilte. «Navnet ville ha gitt ham et tips.»

«Ja,» samtykket hun. «Det er nok riktig.» Og hun visste at det stemte. «Men hvorfor fikk Coyote og resten av mannskapet dra? Er ikke skipet mest verdifullt?»

«Jeg er ikke interessert i penger. Mitt oppdrag er å oppbringe La Voile … og bare ham.»

«Jeg visste ikke at nettopp han var så viktig for britene. Sammenlignet med Jean Lafitte er han vel bare en småfisk?»

«Han er en torn i øyet, og han har potensiale til å bli en gallionsfigur for antibritiske krefter, mye mer enn Lafitte. Admiralitetet har bestemt seg for å kappe hodet av ham og la liket fortelle at nå er lederfiguren borte. Og det passer meg godt. Det er lettere å hanskes med én mann enn med et helt skip og dets mannskap,» sa han.

«Det virker sannsynlig.» Men ting er ikke alltid slik de virker.

Hun holdt blikket festet i hans en stund til, stirret faren i hvitøyet og så den hensynsløse, mørke, ufeilbarlige styrken. Hun måtte svelge.

Det korte øyeblikket varte en evighet.

«Pastor doktor Gunner vil eskortere fruen til lugaren, der det er mulig å hvile ut. Og nå må du ha meg unnskyldt.»

Hun var glad for å kunne rive av seg frakken og levere den tilbake.

Han bukket lett før han forsvant bakover på dekket for å snakke med mennene sine.

Kate følte at spenningen langsomt forlot kroppen. Hun kunne puste normalt igjen.

«Mrs Medhurst … frue.» Presten kom bort til henne.

Et siste lengselsfullt blikk over havet mot tryggheten på Coyote, som nå knapt var mer enn et lite lekeskip i horisonten.

Presten så hvor blikket hennes gikk, og mistolket det. «Her er det trygt.»

«Det har kaptein North forsikret meg om.» Men hva hvis kaptein North fikk vite hvem hun virkelig var, hva hun var? Kaptein Le Voile, som hun gjerne kalte seg. Det var ikke store forskjellen fra La Voile, men den var viktig for henne. Le Voile eller La Voile, for North gikk det nok ut på det samme. I begge tilfeller var det snakk om den ettersøkte piratkapteinen på Coyote.

Her er det trygt.

Kate måtte smile av ironien. For hvor var det farligere enn om bord på Raven, hos den livsfarlige britiske piratjegeren som var sendt ut for å ta henne?

Det var virkelig et tankekors. Hun tvang tanken ut av hodet, nikket og fulgte pastor doktor Gunner under dekk.