Bronwyn Scott

En vanntett plan

Oversatt av Ann Mari Thorhus

MINISERIE: VESTINDIAS LEVEMENN

Stekende sol, krystallklart vann, lange, hvite palmestrender – og sjarmerende (gentle)menn som gjør alt for å fange din oppmerksomhet. Bli med på et historisk eventyr du sent vil glemme! Dette er den første delen.

Kjære leser!

Jeg håper du liker omgivelsene denne nye miniserien utspiller seg i, nemlig det solfylte Karibia! Det har vært mye britisk aktivitet der, ikke bare på syttenhundretallet, da Storbritannia fikk bukt med sjørøveriet, men også utover på attenhundretallet. Rens historie foregår på Barbados, like etter at slaveriet ble avskaffet. Det fikk noen viktige konsekvenser, både ventede og uventede. En av de store diskusjonene som var ventet, dreide seg om lønn og arbeidsforhold. Ville plantasjeeierne miste sin mulighet til å drive lønnsomt når arbeiderne fikk lønn? For å avhjelpe dette, ga det britiske parlamentet plantasjeeierne det som i dag kan kalles en «økonomisk insentivpakke». De etablerte også et slags lærlingsystem. En historiker skriver at det var ment som veiledning til nylig frigitte slaver, slik at de kunne lære å administrere lønningene sine. I tillegg skulle det sikre plantasjeeierne tilgang til «stabil arbeidskraft».

Men det som virket fornuftig i teorien, ble snart misbrukt av plantasjeeierne, som klaget over tapet av makt. De var også bekymret for det politiske aspektet, nemlig at frigitte slaver ville forlange å få stemmerett. Da ville deres stemmer bli atskillig mer tallrike enn eiernes. En uventet konsekvens var også spørsmålet om å eie jord. Frigitte slaver som ville skaffe seg jordeiendom og dyrke den, hadde simpelthen ikke adgang til det. På ei øy er tilgangen på dyrkbar mark begrenset.

Dette er de forholdene Ren Dryden møter når historien starter. Han tror at en plantasje i Karibia er løsningen på familiens økonomiske problemer. Men han innser snart at han har arvet mye mer enn han hadde regnet med. Jeg håper at du liker Rens historie, og vil interessere deg for rammene den utspiller seg i.

Bronwyn Scott

Til min fantastiske stab på Disney Fantasy:

Gabriella og Nicola som holdt oss med mat,

og Puhl, som måtte gjøre rent i barnas klasserom hver dag, men som var like smilende og blid hver morgen.

Første kapittel

Bridgetown, Barbados, tidlig i mai, 1835

Ren Dryden trodde på to ting når det gjaldt den menneskelige natur. For det første rømte ikke en klok mann fra problemene sine. For det andre løp bare en tosk fra mulighetene. Ren betraktet seg selv som tilhørende den første kategorien. Derfor tilbrakte han to uker ombord på et postskip med det passende navnet Fury. Det krysset Atlanteren og fraktet ham vekk fra alt han kjente til. En vesentlig del av ham frydet seg over risikoen og eventyret. Han likte å la seg utfordre av sjøen, og til og med av det ukjente som ventet ham på land. Der kunne han i det minste være aktiv.

Han steg ut av jolla han hadde blitt rodd i land i, ga roeren en mynt og ble stående på kaien i Bridgetown og føle seg ett med det travle livet og kommersen rundt ham. Det summet i ham av spenning. Karibia, stedet som var fullt av rom og risiko. Han studerte aktiviteten med interesse og merket seg de sterke fargene på mennesker, frukt, himmel og hav. Det duftet av sitrus og svette, og heten mot ansiktet var ny. Alt sammen var en fest for sansene, og han henga seg til den uten å nøle. I dag begynte et nytt liv, hans liv. Et liv han hadde valgt, og som han skulle forme. Ikke noe som var forutbestemt for ham, basert på hva tidligere generasjoner hadde hatt for seg.

Det var nok av mennesker i London som ville si at han vek unna for problemene. Listen var lang og distingvert. Fra familien hans, som hadde funnet sin løsning på det lille problemet med «dynastisk gjeld», ved hjelp av en blek og hulkinnet arving fra York, til kreditorene som jaget ham gjennom Londons gater. De var til og med i stand til å ligge på lur utenfor de eksklusive klubbene han frekventerte.

Det var også nok av bekjente som ville ha bøyd seg for det uunngåelige, giftet seg med arvingen, betalt gjelden og brukt livet på å skaffe seg ny gjeld. Slik at sønnene deres ble stilt overfor det samme dilemmaet en generasjon senere. Han hadde lovet seg selv for mange år siden at når han ble myndig, ville han ikke være noen slave av fortiden. For ham var det heller skremmende at slike menn ikke bare føyde seg etter det uunngåelige. De foretrakk det faktisk, fremfor å bryte ut og bli fri. Det var selvfølgelig en viss trygghet i det som var kjent. Han forsto at mange ville holde seg til det, men han syntes synd på dem. Selv hadde han aldri vært den typen.

I det ytre var han som sine likemenn; i påkledning, klubbmedlemskap og manerer. Men innvendig hadde han alltid vært annerledes, alltid gjort opprør mot fenomener og mennesker som bandt ham og som hindret ham i å håpe på noe utenom de trange rammene som definerte en gentlemans liv og muligheter.

Alt dette hadde lønt seg for ham, han hadde oppnådd det han håpet på. Her var han, og han hadde brutt ut, selv om det hadde sin pris. Slik friheten alltid hadde det. Hvis han mislyktes med dette prosjektet, ville det gå ut over familien hans også. Moren, som hadde fått seg en knekk etter at faren døde, de to søstrene, den ene som ventet på å debutere, den andre på å bli gift. Og trettenåringen Teddy, som ville bli jarl over de forgjeldete eiendommene hvis Ren ikke kom tilbake.

Han tok et bedre grep om kofferten han hadde hatt med seg fra skipet. Den ville han ikke la være igjen sammen med kistene som skulle bringes i land senere. Fremtiden hans var i denne kofferten. Introduksjonsbrevet og en kopi av hans slektning Merrimores testamente som etterlot ham femtien prosent av en sukkerplantasje. Hovedandelshaver i en lønnsom forretning.

Det var andre andelshavere med i bildet, men rent teknisk ville han ha kontrollen over stedet. Han skulle lykkes. Selv om det var helt uvanlig for en gentleman av hans rang, hadde han sørget for å lære seg det meste om forretninger. Han hadde i all stillhet investert på børsen, og i en og annen skipslast. Han hadde lyttet til diskusjonene i parlamentet og deltatt i politiske kretser når han var i London.

Resultatet var at han kom til Barbados med et visst mål av kunnskap om denne juvelen av en britisk koloni. Han hadde også sine egne meninger. Han ville skape seg en god fortjeneste og betale rimelige lønninger for å oppnå det. Han ville ikke redde sin familie ved å utnytte andre menn. Selv en desperat mann hadde sin moral.

«Hallo der, Dryden, er det deg?» En høy, bronsebrun mann med solbleket hår kom gjennom mengden og overrumplet Ren. Han ville kanskje ikke ha gjenkjent ham, men han ville ha husket stemmen til ham som en gang hadde vært hans beste venn. London-sosieteten ville få anfall hvis de kunne se sin tidligere selskapsløve nå. Karibias sol hadde bleket det mørkeblonde håret og brunet den bleke huden.

«Kitt Sherard!» utbrøt Ren og smilte bredt. «Jeg var ikke sikker på om du kunne komme.» Han hadde sendt et brev med det forrige postskipet for å si fra til Kitt at han kom. Men det hadde ikke vært tid til å vente på svar.

«Selvfølgelig er jeg kommet. Jeg ville ikke la deg stå igjen her på kaien.» Kitt omfavnet ham. «Hvor lenge er det siden, Ren? Fem år?»

«Fem lange år. Se på deg. Barbados er tydeligvis bra for deg.» Ren kunne ikke komme over denne fullstendige forvandlingen av den gamle vennen. Kitt hadde alltid vært en villstyring, men nå hadde han tatt fullstendig av. Håret var ikke bare bleket, det var langt også, og han var kledd mer som en av havnearbeiderne enn som Ren, som hadde tradisjonelle knebukser og jakke. Kitts løstsittende klær virket mye mer bekvemme. Øynene hans var som før, skarpe og blå som havet. Dette var Kitt, og det var fint å se et kjent ansikt.

«Ja, det har du rett i.» Kitt lo da en pen, kaffebrun fruktselger kom bort og vugget med hoftene.

«Frisk frukt, mine kjære, de beste på øya. Er denne kjekke fyren en venn av deg, mr Kitt?» Hun holdt en rund appelsin under nesen på Ren og pirret ham med den sterke sitrusduften. Det var effektivt. I to uker hadde han vært uten alt som var ferskt og friskt, så appelsinen fristet ham over evne. Hun kunne ha vært Eva med eplet, og hvis Eva hadde hatt på seg en slik utringet bluse, forsto han hvorfor Adam hadde spist det.

«Han er kommet hele veien fra London, Liddie. Du må være snill mot ham.» Kitt ga henne et par mynter, tok frukten og kastet den til Ren.

«Er alle vennene dine like pene?» Liddie flørtet åpenlyst med Ren, og blusen avslørte en god del av andre slags runde og fristende frukter da hun smilte innbydende.

Kitt lot som han ble såret. «Penere enn meg, Liddie?»

Hun lo. «Du er for mye for en stakkars pike som meg. Skal du ikke presentere meg?»

«Liddie, dette er Ren Dryden, Albert Merrimores slektning. Han skal overta Sugarland-plantasjen.»

Ren syntes han så henne ta et lite skritt bakover. Og ordene hennes bekreftet at det ikke var innbilning. «Det er trøbbel der ute.» Hun så advarende på Kitt. «Det er best du forteller ham om åndene og trollkvinnen, mr Kitt.» Hun famlet med en snor rundt halsen og trakk halsbåndet over hodet. En klump med svart korall hang fra skinnsnoren. Hun rakte den til Ren. «Du trenger beskyttelse. Denne vil holde de onde åndene borte.»

Ren tok imot amuletten, usikker på hva han skulle si. Det uroet ham å høre at det var bråk på plantasjen. Og at det omfattet ånder og hekser var illevarslende. Han så spørrende på Kitt, som bare trakk på skuldrene. «Min venn og jeg er gode kristne, Liddie. Vi tror ikke på ånder og slikt.» Kitt var tydeligvis ikke bekymret for det som plaget Liddie. Han smilte til henne.

Gode kristne? Ren kvalte en latter. Han trodde ikke Kitt hadde vært god til noe annet enn å lage bråk. Anstendig var et ord som ikke fantes i vokabularet hans.

Ren stakk amuletten innenfor skjorten, og Kitt fortsatte å flørte med Liddie. «Jeg er litt sjalu, Liddie. Hva med meg? Får ikke jeg også en amulett, for sikkerhets skyld?»

Hun smilte søtt. «Mr Kitt, jeg synes synd på de stakkars åndene som får med deg å gjøre. Kristen eller ikke.» Dermed gikk hun sin vei med vuggende hofter.

«Hun liker deg.» Kitt satte albuen i siden på Ren. «Vil du at jeg skal ordne noe?»

«Nei takk. Jeg tror jeg må vente med kvinner til jeg har etablert meg på plantasjen», lo Ren. «Du er den samme gamle Kitt Sherard, omgitt av kvinner overalt.»

Kitt ble alvorlig. «Ikke helt den samme, håper jeg. Jeg kom ikke hit for å være den samme som jeg var i London, og ikke du heller, antar jeg.»

Ren nikket. For dem begge var Barbados et sted å begynne på nytt. Kitt hadde forlatt London temmelig hastig for fem år siden.

Han hadde dukket opp på Rens dørterskel en kveld og bedt om ly, men uten å kunne forklare seg. Neste dag forsvant han, han snek seg ut av byen mot havnen og lot alt være igjen, inkludert hans virkelige navn. Ren var den siste som så ham. Deretter hadde Kitt kuttet all forbindelse med fortiden, bortsett fra et brev til ham og den tredje i trioen, Benedict DeBreed.

Ren hadde ikke ant noe om hva Kitt hadde bedrevet siden. Det ble stille litt mellom dem, som en påminnelse om hva de hadde valgt. Ren styrte samtalen tilbake til det praktiske. «Har du fått med deg en vogn?» Det var lettere å la være å tenke på omfanget av hans beslutning, og heller ta det steg for steg. Neste skritt var å komme ut til plantasjen.

«Den står her borte. Jeg tror de nettopp har fraktet bagasjen din på land.» Kitt pekte i retning jolla som kom tilbake. Rens spørsmål måtte vente mens de losset sakene hans, men nervene var spente. Hva hadde Merrimore gjort? Hva var på ferde på Sugarland? Han hadde ventet seg litt uro, det var gått fire måneder siden slektningen gikk bort, og før han selv kom til øya. Men de andre investorene hadde vel vett nok til å drive plantasjen videre den korte tiden.

Han hadde faktisk gått ut fra at det ville være fint lite å takle. De fleste plantasjeeiere overlot driften til en formann mens de selv bodde i England. Men hvis det var tilfellet, var det ingen av dem som hadde kontaktet ham. Det ville ha vært enkelt nok hvis de hadde vært i England. Men siden ingen av de andre aksjonærene hadde meldt seg, hadde Ren trodd at de var bosatt på øya. Likevel måtte formannen drive plantasjen videre som alltid, enten Rens slektning eller noen andre var til stede.

Han stakk fingeren innenfor kragen, varmen begynte å gjøre klærne stadig mer ubekvemme. Han kastet et misunnelig blikk på Kitt.

«Ta av deg den forbaskede jakken, Ren. Vi er ikke i England lenger.» Kitt lo av Rens åpenbare ubehag. «Selv varmen er annerledes her. Men du venner deg nok til det.» Han blunket. «Hvis du ligner meg, kommer du til og med til å like det.»

Ren lo og vrengte av seg jakken. «Jeg elsker varme, og jeg tror aldri jeg har sett så blå himmel i London. Dette er et paradis.» Han var så vidt kommet i land fra båten, men han kunne allerede se sjarmen ved stedet. Alt var annerledes, himmelen, varmen, fruktene, menneskene.

Dette snakket om ånder og hekser plaget ham ikke stort. Hadde det ikke vært fordi det hang sammen med eiendommen hans. Han hadde satset alt for å komme hit. Han hadde til og med latt jarledømmet være ubeskyttet, den daglige driften var overlatt til forpakteren og advokatene. Han kunne stole på dem, og hvis han tok feil i det, hadde han for sikkerhets skyld latt sin gode venn Benedict DeBreed ha oppsynet med alt. Han hadde sørget for det nødvendige, men hvis noen ville snike seg til noe … Konsekvensene var ikke til å tenke på. Han skulle få til dette.

Ren satte seg opp i vognen ved siden av Kitt. «Takk igjen for at du kom for å hente meg», sa han.

«Det var bare en glede», forsikret Kitt. «Jeg er sikker på at noen fra plantasjen ville ha kommet hvis jeg ikke kunne.» Han smattet på hesten og kikket sidelengs på Ren, som ikke svarte. «De vet vel at du kommer?» Han tolket Rens taushet riktig. «Pokker ta, de vet det ikke.»

«Ikke akkurat», sa Ren langsomt. «Jeg var ikke sikker på om det var noen der, jeg regnet med at Merrimore hadde vært den eneste av eierne om bodde her.» Og da han hadde revurdert den antagelsen, var det for sent å sende et brev.

Kitt flyttet på seg i setet ved siden av ham, og Ren begynte å få bange anelser for alvor. «Ut med det, Kitt. Fortell meg hva som er i veien på Sugarland. Er det virkelig hekser og onde ånder der?» Ren fingret fraværende med korallklumpen under skjorten. De la Bridgetown bak seg, og han følte seg isolert ved tanken på at de hadde forlatt øyas eneste by. For en storbymann som var vant til å ha mat, underholdning og alt annet han trengte innen rekkevidde til enhver tid, var det nokså urovekkende. Det ble klart for ham hva han hadde valgt å gjøre. Nå kunne han bare stole på seg selv, ingen andre. Dette kom til å sette hans mot og kunnskaper på prøve.

Kitt ristet på hodet. «Det er noe på ferde der ute. Jeg vet selvfølgelig bare litt om det, jeg er borte mye av tiden.»

Ren trodde ikke et øyeblikk på ham. Kitt var den typen som visste alt og kjente alle. «Du behøver ikke å pynte på noe for meg», sa han bestemt. «Jeg vil vite hva jeg står overfor.» Hadde han tatt seg vann over hodet? Det var farlig å trekke forhastede slutninger. Men han hadde gjort det når det gjaldt Merrimores eiendom. Han hadde ikke hatt noe valg. Det var enten å gifte seg med arvingen, eller satse på denne arven.

Kitt trakk på skuldrene igjen. «Det er disse nye reglene. Det har skapt konflikter i egnen.»

Ren nikket. «Jeg kjenner til det.» Slaveriet i britisk Karibia var blitt opphevet et par år tidligere. Det ble erstattet med et system som var greit nok, i teorien: Betale de tidligere slavene som var villige til å arbeide på den jorden der de tidligere hadde arbeidet gratis. Men i praksis var det ikke så veldig forskjellig fra slaveriet.

Kitt fortsatte. «Det har vært vanskelig å finne nok arbeidere. Eierne mener at de taper for mye penger, så de driver arbeiderne nesten til døde. Som du kan tenke deg, er det ingen som er villige til å arbeide for slike lønninger under slike forhold.»

Glimrende. Så avlingene råtnet uten at det fantes arbeider. Men Kitt hadde mer å si, og det fikk Ren til å spisse ører. «Bortsett fra på Sugarland, og det er det som ergrer naboene.»

Ren prøvde å finne ut hva han mente, men han fant ikke meningen med det. «Du må forklare det nærmere, er jeg redd.»

Kitt så gjorde. «Plantasjeeierne nekter å forholde seg til at slaveriet er opphevet. Bortsett fra på Sugarland. Enhver som vil arbeide på markene, prøver å få arbeid på Sugarland, for der er de sikret rimelig lønn og gode arbeidsforhold. Resultatet er at det er den eneste plantasjen som driver med fortjeneste akkurat nå.»

Det var gode nyheter, og Ren pustet litt lettere. Men det varte ikke så lenge, Kitt var ikke ferdig med å snakke. «For ikke lenge siden, like etter din slektnings død, var det noen som satte ut rykter om at det var ånder som lurte arbeidere til Sugarland, og at kvinnen som drev stedet, sto i ledtog med folk som drev med svart magi. Derfor gikk det så bra på plantasjen. Ryktene forverret seg. Hun hadde forbannet naboenes avlinger og sørget for at hennes egen vokste ved hjelp av magi.»

«Vent nå litt.» Dette gikk for fort for Ren. Forbannelser? Hekseri og magi? En kvinne?

Kitt syntes synd på ham da han misforsto grunnen til Rens opphisselse.

«Jeg vet at det er vanskelig å venne seg til tanken på svart magi. Men øyene her er fulle av det. De har sitt eget navn på det. Voodoo, obeah. Det kommer fra Afrika. Overtro og spøkelser.»

Ren tenkte på korallen han hadde under skjorten. Men svart magi var det siste som bekymret ham. «Nei, det er ikke det. Hva var dette med en kvinne? Er det en kvinne på plantasjen? Det ble ikke nevnt noe om det i Merrimores testamente.»

Kitt nikket alvorlig. «Hun heter Emma Ward.»

Rens hjerte sank som en stein i vann. Han visste med ett at det ikke fantes noen andre eiere som bodde i England. Det var ingen aksjonærer å skrive rapporter til. De øvrige førtini prosentene tilhørte en gal kvinne som ble beskyldt for å kaste forbannelser over naboenes avlinger.

Han ble sittende og gruble. En ting var å være den som kom med en overraskelse, noe helt annet var å være den overraskede. Han foretrakk det første. En mer forsiktig mann ville ha ventet i byen til han kunne sende beskjed til plantasjen. Men Ren var ikke av dem som ventet, og han var ikke redd for en utfordring. Han pleide å møte dem ansikt til ansikt, enten de var kvinner eller ikke.

Han lente seg bakover og lot solen varme ansiktet. Karibia. Rom, risiko og visstnok litt galskap også.