Lovord om Sarah Morgan

«Oppløftende, sensuell og varm. Sarah Morgans serie om brødrene O’Neil er så perfekt som den kan bli.»

– Jill Shalvis, forfatter på New York Times bestselgerliste

«Morgans romantiske bladvender forfører leserne.

Historien er vittig og slagferdig, men også gripende. Kjemien mellom

den misforståtte helten og den stakkars heltinnen er eksplosiv.

Morgan vet hvordan man forteller en historie. Veldig bra!»

– RT Book Reviews, førstevalg, om Sommerregn

«Denne rørende julefortellingen byr på både latter og tårer

og kommer til å bli en leserfavoritt i mange år fremover.»

– Publishers Weekly om Å falle med snø

«Sarah Morgan klarer å få med alt det jeg elsker ved en julefortelling i denne vidunderlige romanen: herlige karakterer, het romantikk og god atmosfære. Fra sledeturer til valper, fredfylte stunder under snøtunge greiner, skiturer og lukten av nybakte pepperkaker – jeg elsker hvert eneste ord!»

– Smexy Books om Å falle med snø

SARAH MORGAN

Huset ved havet

OVERSATT AV Mona Berge

Kjære leser!

Vennskap har alltid vært viktig for meg. Gode venner gjør fine stunder enda finere og dårlige stunder litt mindre dårlige. Da jeg planla den nye serien, bestemte jeg meg derfor for å skrive om tre venninner.

Emily, Brittany og Skylar har vært bestevenninner i over ti år. De har sverget på at de alltid skal stille opp for hverandre. Tilfluktsstedet de tyr til når det oppstår problemer, heter Castaway Cottage og ligger på Puffin Island, en øy utenfor delstaten Maine.

Jeg så lundefugler (puffin birds) for første gang nord i England for mange år siden og ble straks forelsket. De er fantastiske og fascinerende sjøfugler. Det jeg bet meg merke i, er at de alltid vender tilbake til den øya de ble klekket ut for å hekke. Lundefuglen er ikke en utrydningstruet art, men de er sjeldne i Maine, og det er satt i gang et prosjekt for å legge til rette for hekking på flere av de ubebodde øyene der.

Nettopp det å vende hjem er et tema jeg har benyttet meg av i denne serien. I Huset ved havet er ’hjemme’ Castaway Cottage, et hus rett ved stranden som Brittany har arvet av sin bestemor.

Da Emily brått får omsorgen for niesen sin, tar hun jenta med seg til Puffin Island. Livet på øya byr på mange nye utfordringer for Emily, hvis liv hittil er blitt styrt av opplevelser i fortiden. Hun bærer på mange hemmeligheter, men det er ikke lett å holde på dem, spesielt ikke da den sexy Ryan Cooper gjør alt han kan for å komme henne nærmere innpå livet.

Kjærlighet, vennskap og fellesskap er sterke temaer i romanene mine. Jeg håper at du kommer til å like personene og miljøene i boken. Ta gjerne en titt på hjemmesiden min, sarahmorgan.com. Der finner du bilder fra Maine og bilder av de vakre lundefuglene. Du finner også informasjon om kommende bøker.

Kos deg med boken!

Sarah

Til Laura Reeth, makeupartist, stilguru og kjær venn.

«Vi må befri oss fra håpet om at havet skal stilne.

Vi må lære oss å seile selv når det stormer.»

– Aristoteles Onassis

KAPITTEL 1

Det var det perfekte stedet for en som ikke ville bli funnet. Et drømmested for en som elsket havet.

Emily Donovan hatet havet.

Hun stoppet bilen på bakketoppen og slo av frontlysene. Hun ble innhyllet av mørket som la seg rundt henne som et tungt teppe. Hun var vant til byen med sitt glitrende lyshav som nesten gjorde natt om til dag. Her, på denne karrige øya utenfor kysten av Maine, var det bare månen og stjernene. Ingen menneskemengder, ingen biler som tutet, ingen skyskrapere. Ingenting annet enn eroderte klipper bølgene slo mot, måkeskrik og lukten av hav.

Hun ville ha tatt seg en styrketår på den korte fergeturen, hadde det ikke vært for barnet hun hadde i baksetet.

Den lille jenta sov fremdeles, med hodet til den ene siden og armene i et stramt grep rundt en slitt bamse. Emily tok med seg mobilen og åpnet bildøren forsiktig.

Sov videre, vær så snill.

Hun gikk noen skritt vekk fra bilen og ringte. Hun fikk bare svareren.

«Brittany? Jeg håper du har det fint i Hellas. Jeg ville bare si fra at jeg er kommet frem. Takk igjen for at du lot meg låne huset. Jeg er veldig … Jeg er …» Takknemlig. Det var ordet hun lette etter. Takknemlig. Hun trakk pusten dypt og lukket øynene. «Jeg får panikk. Hva i helsike gjør jeg her? Det er vann overalt, og jeg hater vann. Dette er … det er vanskelig.» Hun kikket bort på den sovende jenta og senket stemmen. «Hun ville ut av bilen på fergen, men jeg lot henne bli sittende fastspent. Aldri i verden om jeg hadde sluppet henne ut. Den skremmende havnefyren med de buskete brynene tror sikkert at jeg er gal, så det er best du later som om du ikke kjenner meg når du kommer tilbake. Jeg blir til i morgen fordi jeg ikke har noe valg, men jeg kommer til å ta første ferge vekk herfra. Jeg drar et annet sted. Innenlands. Wyoming eller Nebraska.»

Da hun la på, rusket vinden henne i håret, og hun trakk inn lukten av salt sjø.

Hun ringte igjen, et annet nummer denne gangen, og kjente en strøm av lettelse da hun hørte Skylars hese stemme i den andre enden.

«Skylar Tempest.»

«Sky? Det er meg.»

«Em? Hva skjer? Dette er ikke nummeret ditt.»

«Jeg har fått ny mobil.»

«Er du redd for at noen skal spore samtalen? Fy fanken, dette er spennende.»

«Det er ikke spennende. Det er et mareritt.»

«Hvordan føler du deg?»

«Jeg har lyst til å kaste opp, men jeg vet at ikke kommer til å gjøre det. Jeg har ikke spist på to dager. Det eneste jeg har i magen, er angstknuter.»

«Har pressen funnet deg?»

«Jeg tror ikke det. Jeg betalte kontant for alt og kjørte fra New York.» Hun så seg tilbake på veien, men så bare mørke. «Hvordan kan folk leve på denne måten? Jeg føler meg som en kriminell. Jeg har aldri gjemt meg for noen før.»

«Har du byttet bil for å forvirre dem? Farget du håret lilla og kjøpte falske briller?»

«Nei. Har du drukket?»

«Jeg ser mye på film, vet du. Du kan ikke stole på noen. Du trenger en forkledning. Noe som får deg til å gå i ett med omgivelsene.»

«Jeg kommer aldri til å gå i ett med omgivelser som består av hav og klipper. Jeg kommer til å være hun som går med redningsvest bortover Storgata.»

«Dette kommer til å gå helt fint.» Skylars bestemte tone antydet at hun slett ikke var overbevist om det hun selv sa.

«Jeg drar herfra i morgen tidlig.»

«Du kan ikke gjøre det! Vi var enige om at huset var det tryggeste stedet å gjemme seg på. Ingen kommer til å legge merke til deg på en øy full av turister. Det er en drøm av et feriested.»

«Det er ikke det når bare synet av vann utløser panikkangst.»

«Nå må du ta deg sammen. Du skal puste inn sjøluften og slappe av.»

«Jeg behøver ikke å være her. Alt dette er en overreaksjon. Ingen leter etter meg.»

«Du er halvsøsteren til en av de største filmstjernene i Hollywood, og du er vergen til datteren hennes. Hvis noen får nyss om det, vil en horde av pressefolk forfølge deg. Du trenger et skjulested, og Puffin Island er perfekt.»

Emily grøsset og kjente en kald iling av panikk. «Hvorfor skulle noen få vite noe om meg? Lana lot som om jeg ikke eksisterte så lenge hun levde.» Og det hadde passet henne utmerket. Hun hadde aldri noensinne ønsket seg en plass i Lanas rampelys. Emily hegnet om privatlivet sitt. Lana derimot, hadde forlangt oppmerksomhet fra den dagen hun ble født.

Det slo Emily at halvsøsteren ville ha likt at hun fremdeles skapte overskrifter en måned etter flystyrten som hadde tatt livet av henne og mannen hun visstnok hadde en affære med.

«Journalister er veldig flinke til å finne ut alt mulig. Dette er nesten som en film.»

«Nei, det er det ikke! Det er livet mitt! Jeg vil ikke ha det brettet ut for hele verden, og jeg vil ikke …» Emily avbrøt seg selv og gjorde en pause. Så sa hun ordene høyt for første gang. «Jeg vil ikke ha ansvaret for et barn.» Minner fra fortiden steg opp fra hukommelsens mørke kroker som røyk under en lukket dør. «Jeg kan ikke.»

Det var ikke riktig for barnet.

Det var ikke riktig for henne.

Hvorfor hadde Lana gjort dette mot henne? Var det av ondskap? Tankeløshet? Et eller annet forskrudd ønske om å få hevn etter en barndom der de ikke hadde delt noe annet enn samme bolig?

«Jeg vet at du tror det, og jeg skjønner reaksjonen din, men dette klarer du. Du må klare det. Akkurat nå er du den eneste hun har.»

«Det burde ikke være sånn. Det er urettferdig. Jeg burde ikke få ansvaret for et barn i fem minutter, for ikke å snakke om en hel sommer.»

Det spilte ingen rolle at folk anerkjente hennes ekspertise og satte pris på dømmekraften hennes – i hennes gamle liv. Når det gjaldt dette, hadde hun ingen kompetanse. Hun hadde ingen kvalifikasjoner som gjorde henne egnet til denne rollen. Barndommen hennes hadde dreid seg om å overleve. Hun hadde måttet lære seg å ta vare på seg selv mens hun levde med en mor som for det meste var fraværende – noen ganger fysisk, men alltid følelsesmessig. Etter at hun flyttet hjemmefra, hadde livet dreid seg om studier og lange, hektiske arbeidsdager. Hun var fast bestemt på å vise hva hun var god for, spesielt overfor menn som mente at de var bedre enn henne.

Og nå var hun her, kastet inn i en situasjon der alt hun hadde lært ikke betydde noe som helst. En situasjon som krevde nettopp de kunnskapene hun ikke hadde. Hun visste ikke hvordan hun skulle gjøre dette. Hun hadde heller aldri hatt noen ambisjoner om å gjøre det. Det føltes fryktelig urettferdig å bli tvunget inn i en rolle hun hadde jobbet hardt for å unngå hele livet.

Svetten piplet frem på pannen, og hun hørte Skylars stemme gjennom en dis av angst.

«Hvis dette får deg til å slutte å tenke på den måten, vil dette bli det beste som noensinne har skjedd deg. Du kan ikke klandres for det som skjedde da du var barn, Em.»

«Jeg vil ikke snakke om det.»

«Det forandrer ikke på det faktum at du ikke kan klandres. Du trenger ikke å snakke om det. Livsstilen du har valgt, er et tydelig bevis på hva du føler.»

Emily kikket på barnet som sov i bilen igjen. «Jeg kan ikke ta meg av henne. Jeg kan ikke være den personen hun trenger.»

«Du vil ikke, mener du.»

«Livet mitt kretser rundt voksne mennesker. Jeg jobber seksten timer om dagen og har forretningslunsjer.»

«Livet ditt suger. Det har jeg sagt til deg mange ganger.»

«Jeg likte livet mitt! Jeg vil ha det tilbake.»

«Et liv der du jobber som en maskin og lever med en mann som har like mange følelser som en stein?»

«Jeg likte jobben min. Jeg visste hva jeg gjorde. Jeg var dyktig. Neil og jeg hadde kanskje ikke det mest lidenskapelige forholdet i verden, men vi hadde mange felles interesser.»

«Som hva da, for eksempel?»

«Jeg … Vi likte å spise ute.»

«Det er ikke en interesse. Det betyr bare at ingen av dere orket å lage mat fordi dere var så slitne.»

«Vi likte å lese.»

«Oi, da var det sikkert livat på soverommet.»

Emily anstrengte seg for å komme på noe mer, men hjernen var tom. «Hvorfor snakker vi om Neil? Det er over. Nå dreier hele livet mitt seg om en seks år gammel jente. Hun har alvevinger i kofferten. Jeg vet ingenting om alvevinger.»

Barndommen hennes hadde vært som en ørken, en utholdenhetsprøve mer enn en tid for utvikling og vekst. Skjøre alvevinger hadde det aldri vært plass til.

«Jeg husker godt hvordan det var å være seks år. Jeg drømte om å bli ballerina.»

Emily stirret rett fremfor seg mens hun husket hvordan hun hadde følt seg da hun var seks. Ødelagt. Selv etter at hun med tiden hadde lappet seg selv sammen, hadde hun visst at hun ikke var den samme.

«Jeg er sint på Lana. Jeg er sint på henne fordi hun døde og satte meg i denne situasjonen. Det er jo idiotisk, eller hva?»

«Nei, det er det ikke. Det er menneskelig. Hva hadde du ventet deg, Em? Du har ikke snakket med Lana på over ti år …» Skylar holdt inne, og Emily hørte stemmer i bakgrunnen.

«Har du gjester? Forstyrrer jeg deg?»

«Richard og jeg skal på en veldedighetstilstelning på The Plaza, men han kan vente.»

Etter det hun visste om Richards nådeløse politiske ambisjoner og utålmodige natur, tvilte Emily sterkt på at han var villig til å vente. Hun så for seg Skylar med det lyse håret oppsatt i en elegant topp. Den slanke kroppen ble fremhevet av et eller annet praktfullt designerplagg. Hun hadde en mistanke om at Richard var mer tiltrukket av Skys families gode forbindelser enn av hennes skjønnhet og optimisme. «Jeg skulle ikke ha ringt deg. Jeg prøvde å ringe til Brittany, men hun svarte ikke. Hun er fremdeles på den arkeologiske utgravningen på Kreta. Det er vel midt på natten der.»

«Det virker som om hun storkoser seg. Så du Facebook-oppdateringen hennes? Hun har hendene godt plantet i jorden og er omgitt av kjekke, greske menn. Hun jobber sammen med den herlige keramikkeksperten, Lily, som ga meg en masse gode ideer til min siste kolleksjon. Og hvis du ikke hadde ringt meg, ville jeg ha ringt deg. Jeg har vært så urolig. Først dumpet Neil deg, så måtte du gå fra jobben din, og nå dette! Er det ikke et eller annet ordtak om at problemer er trefoldige eller noe …?

Emily så på jenta igjen. Hun sov fremdeles. «Jeg skulle ønske at det siste problemet hadde vært en ødelagt brødrister.»

«Du befinner deg midt i en vanskelig periode i livet, men du må huske at det er en mening med alt som skjer. Nå ligger du det minste ikke i sengen og stapper i deg frokostblanding rett fra esken. Du trengte noe å fokusere på, og nå har du fått det.»

«Jeg trengte ikke et barn på seks år som elsker rosa klær og går med alvevinger.»

«Vent litt, Em …» Det ble en pause, og så hørte Emily at det gikk i en dør. «Richard snakker med pr-fyren sin, og jeg vil ikke at de skal overhøre oss. Jeg gjemmer meg på badet. Hva gjør jeg ikke for en venn? Er du der, Emily?»

«Hvor skulle jeg ellers være? Jeg er omgitt av vann.» Hun skuttet seg. «Jeg er fanget.»

«Ærlig talt, folk betaler i dyre dommer for å være ’fanget’ på Puffin Island.»

«Jeg er ikke en av dem. Tenk om jeg ikke klarer å passe på henne, Sky?»

Det ble en kort pause. «Snakker vi om å holde henne trygt unna pressen, eller trygt unna andre ting.»

Hun ble tørr i munnen. «Alt sammen. Jeg vil ikke ha dette ansvaret. Jeg vil ikke ha barn.»

«Fordi du er redd for å gi noe av deg selv.»

Det var ingen grunn til å protestere mot sannheten.

«Det var derfor Neil gikk fra meg. Han sa at han var lei av å leve sammen med en robot.»

«På seg selv kjenner man andre, sier nå jeg. Den dusten. Har du kjærlighetssorg?»

«Nei. Jeg er ikke like følsom som deg og Brittany. Jeg har ingen sterke, dype følelser.» Men hun burde føle noe, burde hun ikke det? Sannheten var at etter to års samboerskap med en mann, hadde hun ikke følt seg noe nærmere ham enn den dagen hun flyttet inn. Kjærlighet kunne ta knekken på folk, og hun ville ikke at det skulle skje med henne. Og nå hadde hun et barn. «Hvorfor gjorde Lana dette, tror du?»

«Oppnevnte deg til verge? Gudene vet. Det var vel fordi det ikke finnes noen andre. Hun hadde tirret på seg halve Hollywood og ligget med den andre halvdelen, så hun hadde vel ingen venner som ville stille opp. Bare deg.»

«Men hun og jeg …»

«Jeg vet det. Hvis du vil høre hva jeg egentlig mener, så gjorde hun det fordi hun visste at du ville sette livet ditt på pause og gjøre ditt beste for datteren hennes, selv om hun behandlet deg som dritt. Du kan si hva du vil om deg selv, men du har en veldig sterk pliktfølelse. Hun utnyttet det faktum at du er et godt menneske. Å, Em, jeg er så lei for det, men jeg er nødt til å gå. Bilen står utenfor, og Richard skritter rundt utenfor døren. Tålmodighet er ikke en av hans sterkeste sider, og han må passe på blodtrykket sitt.»

«Ja, selvfølgelig.» Emily tenkte for seg selv at hvis Richard jobbet litt mer med å kontrollere temperamentet sitt, så ville kanskje blodtrykket gå ned, men hun sa ingenting. Hun var ikke den rette til å gi råd om parforhold. «Takk for at du hørte på meg. Ha det hyggelig i kveld.»

«Jeg ringer deg senere. Nei, vent litt, jeg har en bedre idé. Richard er opptatt denne helgen, og jeg hadde tenkt å låse meg inne i atelieret. Men jeg kan jo komme til deg i stedet?»

«Hit? Til Puffin Island?»

«Hvorfor ikke? Vi kan få litt skikkelig jentetid. Daffe rundt i pysjen og se på filmer sånn som vi gjorde da Kathleen levde. Vi kan snakke om alt og legge en plan. Jeg kan ta med meg alt jeg finner som er rosa. Hold ut til helgen. Ta en dag av gangen.»

«Jeg er ikke kvalifisert til å ta meg av et barn i fem minutter, og iallfall ikke fem dager.» Men tanken på å kjøre om bord på den fergen neste morgen, var nesten verre.

«Hør på meg nå.» Skylar senket stemmen. «Jeg liker ikke å snakke stygt om de døde, men du vet mye mer enn Lana gjorde. Hun lot jenta være alene i et hus på størrelse med Frankrike. Hun så henne knapt. Bare vær der. Hvordan er hun? Skjønner hun hva som har skjedd? Er det traumatisk for henne?»

Emily tenkte på jenta som var så innesluttet og alvorlig. Hun visste at en traumatisk opplevelse fikk folk til å reagere på forskjellige måter. «Hun er veldig stille. Og hun er redd for alle med kamera.»

«Det er ikke så rart når det har stått en flokk med fotografer utenfor huset hennes til enhver tid.»

«Psykologen sa at det viktigste var å vise henne at hun er trygg.»

«Du må klippe håret hennes og gi henne et nytt navn eller noe. En seksåring med langt, lyst hår ved navn Julie, er for avslørende. Du kan like gjerne henge på henne et skilt med påskriften ’Made in Hollywood’.»

«Tror du det?» Panikken fikk grep om henne igjen. «Jeg trodde det var nok å dra til et avsidesliggende sted som dette. Navnet hennes er ikke så uvanlig.»

«Nei, ikke i seg selv, men knyttet til en seksåring alle snakker om? Tro meg, du må gi henne et nytt navn. Puffin Island ligger kanskje avsides til geografisk sett, men de har Internett der. Stikk og gjem deg, så ses vi fredag kveld. Du har husket nøkkelen til huset?»

«Ja.» Emily hadde kjent vekten av den i lommen hele veien fra New York. Brittany hadde gitt dem begge en nøkkel til huset den siste dagen på college. «Takk igjen for at du tok deg tid til å snakke med meg.»

«Vi avla et løfte.» Skys stemme ble mildere. «Vi stiller alltid opp for hverandre. Du har vel ikke glemt det? Vi snakkes senere!»

Like før forbindelsen ble brutt hørte Emily en skarp mannsstemme i bakgrunnen og lurte igjen på hva en fri sjel som Skylar så i Richard Everson.

Idet hun satte seg inn i bilen igjen, rørte jenta på seg. «Er vi fremme?»

Emily snudde seg og så på henne. Hun hadde Lanas øyne, de nydelige, grønne øynene som hadde forhekset publikum. «Vi er snart fremme.» Hun strammet grepet om rattet og følte at fortiden strømmet over henne som en flodbølge og truet med å få en liten båt til å kantre.

Hun var ikke den rette personen for denne oppgaven. Den rette personen ville ha trøstet jenta og hatt et uendelig lager av alderstilpasset underholdning, sunne drikkevarer og næringsrik mat. Emily hadde mest lyst til å åpne bildøren igjen og rømme ut i mørket, men hun kunne føle hvordan barnet stirret på henne.

Såret. Fortapt. Tillitsfullt.

Men hun fortjente ikke den tilliten.

Det hadde Lana visst også. Så hvorfor hadde hun gjort dette?

«Har du alltid vært tanten min?» Den søvnige stemmen rykket henne ut av tankene og tilbake til nåtiden, og hun husket at dette var fremtiden hennes. Det spilte ingen rolle at hun ikke var kvalifisert for oppgaven, at hun ikke hadde peiling – hun måtte gjøre det. Det var ingen andre hun kunne overlate oppgaven til.

«Alltid.»

«Hvorfor visste jeg ikke det da?»

«Jeg … Moren din glemte vel å nevne det. Og vi bodde på hver vår kant av landet. Du bodde i Los Angeles, og jeg bodde i New York.» Hun fikk på et vis ut ordene, men hun visste at tonen ikke var riktig. Voksne snakket på en annen måte når de snakket med barn, gjorde de ikke det? Mildt og trøstende. Emily kunne ikke trøste. Hun kunne mye om tall. Former. Mønstre. Tall kunne man kontrollere, de var logiske, i motsetning til følelser. «Vi ser sikkert huset snart. Bare en sving til nå, så …»

Det var alltid bare en sving til. Akkurat når man trodde at livet gikk på skinner og holdt en rett kurs, så kom man til en sving som slynget en ut i et mørkt tomrom. Sånn var det når man ble for selvtilfreds.

Den lille jenta vred seg i barnesetet, strakte hals og prøvde å se noe i mørket. «Jeg ser ikke havet. Du sa at vi skulle bo i et hus på stranden. Du lovte.» Den søvnige stemmen skalv, og Emily fikk enda mer vondt i hodet.

Ikke gråt, vær så snill.

Tårer hadde ikke vært en del av livet hennes på tjue år. Hun hadde passet på at hun ikke brydde seg nok om noe til at det ga opphav til tårer. «Du kan ikke se det, men det er der. Havet er rundt oss på alle kanter.» Hun skalv på hånden da hun fomlet med bryteren. Vinduet gled ned med en lav summing. «Lukk øynene og lytt. Hva hører du?»

Jenta knep øynene igjen og holdt pusten da den kjølige kveldsluften sivet inn i bilen. «Jeg hører sus og brus.»

«Det er bølgene som slår mot klippene.» Hun klarte å undertrykke trangen til å presse hendene for ørene. «Bølgene har slått mot disse klippene i hundrevis av år.»

«Er det sand på stranden?»

«Det husker jeg ikke. Det er en strand.» Og hun kunne ikke forestille seg å dra dit. Hun hadde ikke satt sin fot på en strand siden den dagen livet hennes ble snudd på hodet.

Ingenting annet enn et sterkt og nært vennskap kunne ha fått henne til å dra til denne øya, og de gangene hun hadde vært her, hadde hun holdt seg innendørs, sittet i sofaen med Brittanys fargerike lappeteppe over seg og med ryggen til havet.

Kathleen, bestemoren til Brittany, hadde forstått at noe var galt. Da venninnene løp ned for å bade, hadde hun spurt Emily om hun ville hjelpe henne på kjøkkenet, som var stort og solfylt med utsikt til hagen. Der hadde velkjente kjøkkenlyder overdøvet lyden fra bølgene, og Emily kunne late som om havet ikke lå praktisk talt rett utenfor dørstokken.

De hadde laget pannekaker i en jernpanne som en gang i tiden hadde tilhørt Kathleens mor. Da de andre kom tilbake, fulle av sand og i godt humør, lå pannekakene ferdig stablet midt på bordet. De hadde spist dem med lønnesirup og nyplukkede blåbær fra hagen.

Emily husket fremdeles den litt syrlige og søte smaken da bærene sprakk i munnen.

«Må jeg gjemme meg inne?» Den lille jentas stemme skar inn i minnene.

«Jeg … Nei. Jeg tror ikke det.» Spørsmålene var uendelige og ga næring til følelsen av utilstrekkelighet.

Hun ville rømme, men det kunne hun ikke gjøre.

Det fantes ingen andre.

Hun lette i vesken etter en flaske vann, men det hjalp ikke. Munnen var fremdeles knusktørr. Den hadde vært knusktørr siden det øyeblikket telefonen på skrivebordet hennes ringte og hun mottok nyheten som forandret livet hennes. «Vi må begynne å tenke på skolen.»

«Jeg har aldri gått på skole.»

Emily minnet seg selv på at dette barnets liv aldri hadde vært i nærheten av normalt. Hun var datter av en filmstjerne, unnfanget under en kritikerrost Broadway-opppsetning av Romeo og Julie. Det hadde gått rykter om at barnefaren var Lanas motspiller, men siden han var gift og hadde to barn på den tiden, var det ryktet blitt iherdig benektet av alle parter. De hadde nylig blitt gjenforent på grunn av deres siste prosjekt, og nå var han død, han også, drept i det samme flykrasjet som hadde tatt livet av Lana. Regissøren og flere medlemmer av produksjonsteamet hadde også omkommet.

Julie.

Emily tenkte på det Sky hadde sagt. Hun hadde rett. Hun var nødt til å gjøre noe med navnet. «Nå skal vi bare ta én dag av gangen.»

«Kommer han til å finne oss?»

«Han?»

«Mannen med kamera. Han høye som følger etter meg overalt. Jeg liker ikke ham.»

Det var blitt iskaldt i bilen. Emily lukket vinduene raskt og sjekket samtidig at dørene var låst.

«Han kommer ikke til å finne oss. Ingen av dem vil finne oss her.»

«De klatret inn i huset mitt.»

Emily kjente en bølge av sinne. «Det kommer ikke til å skje igjen. De vet ikke hvor du bor.»

«Tenk om de finner det ut, da?»

«Jeg skal passe på deg.»

«Lover du?» Det barnslige spørsmålet fikk henne til å tenke på Skylar og Brittany.

Vi gir hverandre et løfte. Hvis noen av oss havner i vanskeligheter, hjelper de andre til uten å stille spørsmål.

Vennskap.

For Emily var vennskap det eneste ubrytelige båndet i livet.

Panikken ble erstattet av en annen følelse, og den var så intens at hun ble rystet. «Jeg lover.» Hun visste kanskje ikke noe om det å være mor, og hun var kanskje ikke i stand til å bli glad i noen, elske noen, men hun kunne stille seg mellom dette barnet og resten av verden og beskytte henne.

Hun skulle holde det løftet om det så betydde at hun måtte farge håret lilla.

*

«Jeg så at det lyste i Castaway Cottage.» Ryan strammet fortøyningen for å hindre at båten gled bakover fra brygga. Ovenfor brygga lå Ocean Club som sendte stråler av gyllent lys som danset over vannflaten. Lyden av latter og musikk ble ført med vinden og blandet seg med måkeskrik og bølgeslag. «Vet du noe om det?»

«Nei, men jeg bryr meg ikke om naboene mine på samme måten som du gjør. Jeg passer mine egne saker. Har du prøvd å ringe til Brittany?»

«Ja, jeg fikk bare svareren. Hun er et eller annet sted i Hellas på en arkeologisk utgravning. Jeg tror ikke solen har stått opp der ennå.»

Vannet slo mot båtsiden da Alec fortøyde aktertauet. «Det er vel noen som har leid huset for sommeren.»

«Brittany pleier ikke å leie det ut.» De gjorde seg ferdig med å fortøye båten, og Ryan skar en grimase da skulderen protesterte.

Alec la merke til det. «En dårlig dag?»

«Ikke noe verre enn ellers.» Smerten minnet ham på at han var i live og burde gjøre mest mulig ut av hvert øyeblikk. En del av fortiden hans som tvang ham til å være bevisst på nåtiden. «Jeg tar meg en tur bort dit i morgen og sjekker det.»

«Eller du kan passe dine egne saker.»

Ryan trakk på skuldrene. «Det er en liten øy. Jeg liker å vite hva som foregår.»

«Du klarer ikke å la være, gjør du vel?»

«Jeg vil bare hilse på.»

«Du er akkurat som Brittany, som hele tiden vil grave.»

«Bortsett fra at hun graver i fortiden, og jeg graver i nåtiden. Har du hastverk med å komme deg hjem og pusse planker, eller har du lyst på en øl?»

«Jeg klarer nok å tvinge i meg en hvis du spanderer.»

«Det burde være du som spanderte. Det er du som er den rike briten.»

«Det var før skilsmissen. Det er du som eier baren.»

«Jeg lever ut drømmen.» Ryan stoppet for å hilse på noen, kikket på tidspunktene for høyvann og lavvann som var skrevet på en tavle ved brygga, og så gikk han sammen med Alec opp rampen fra marinaen til baren og restauranten. Selv om det fremdeles var tidlig på sommeren, var det mye folk og god stemning. Ryan betraktet det hele og tenkte på hvordan denne gamle, ubrukte båthavnen hadde sett ut for bare tre år siden. «Hvordan går det med boken? Det ligner ikke deg å bli værende på ett sted så lenge av gangen. Musklene dine kommer til å svinne hen hvis du blir sittende for lenge og stirre på en dataskjerm og bla i støvete bøker. Du ser skrøpelig ut.»

«Skrøpelig?» Alec rullet på de brede skuldrene. «Må jeg minne deg på hvem det var som steppet inn og hjalp deg med å bygge ferdig Ocean Club da skulderen din plaget deg? Og sist sommer tilbrakte jeg med å bygge en kopi av et vikingskip i Danmark og seilte med det til Skottland etterpå. Det var så mange timer med roing at jeg ikke orker å tenke på det engang. Så hold de fordømmende kommentarene om støvete bøker for deg selv.»

«Nå forsvarer du deg voldsomt, synes jeg. Det er et tegn på skrøpelighet.» Ryans mobil ga fra seg et pip. Han tok den opp av lommen og leste meldingen. «Interessant.»

«Hvis du venter på at jeg skal spørre, må du vente lenge.»

«Det er Brittany. Hun har lånt bort huset til en venn som trenger et sted å bo. Hun er visstnok i vanskeligheter. Ja, det forklarer lysene. Hun vil at jeg skal holde øye med henne, eller ’passe på henne’, som det står her.»

«Du?» Alec knakk sammen av latter. «Det er som å gi en ulv et lam og si: ’Ikke spis dette lammet.’»

«Tusen takk. Men hvem sier at hun er et lam? Hvis denne dama er lik Brittany, så kan hun være en ulv også. Jeg har fremdeles et arr etter at Brittany skjøt meg i rumpa med en pil for to somre siden.»

«Jeg trodde hun var god til å skyte med pil og bue. Bommet hun?»

«Nei. Jeg var målet hennes.» Ryan skrev et svar.

«Du sier til henne at du har bedre ting å foreta deg enn å sitte barnevakt for venninnen hennes.»

«Jeg skriver at jeg skal gjøre det. Hvor vanskelig kan det være? Jeg stikker innom, tilbyr en skulder å gråte på, trøster litt …»

«… og utnytter situasjonen til en sårbar kvinne.»

«Nei, for jeg vil ikke bli skutt i rumpa en gang til.»

«Hvorfor sier du ikke bare nei?»

«Fordi jeg skylder henne en tjeneste, og nå er tiden kommet for å betale gjelden. Han tenkte på forhistorien deres og kjente et stikk av dårlig samvittighet.

Alec ristet på hodet. «Jeg spør ikke nå heller.»

«Fint.» Ryan stakk mobilen i lommen og tok trappen opp til klubben, to og to trinn av gangen. «Men du, ærlig talt, hvordan går det med boken? Har du kommet til den spennende delen? Har noen dødd ennå?»

«Jeg skriver om marinen i Den amerikanske revolusjonen. Det er mange som dør.»

«Er det noe sex i den?»

«Selvfølgelig. De stoppet som regel opp midt i et slag for å ha sex med hverandre.» Alec gikk til side for å slippe frem en gruppe med kvinner som kom gående arm i arm. «Jeg reiser tilbake til London i neste uke, så da må du finne deg en ny svirebror.»

«Forretninger eller fornøyelse?»

«Begge deler. Jeg må dra til Caird-biblioteket i Greenwich.»

«Hvorfor i alle dager må du dra dit?»

«Fordi det biblioteket har verdens mest omfattende maritime arkiv.»

En av kvinnene kikket på Alec i forbifarten, men så stoppet hun og sperret opp øynene. «Jeg kjenner deg.» Hun smilte henrykt. «Du er Skipsvrakjegeren. Jeg har sett alle seriene du har laget. Herlighet, så kult å se deg her. Det som er så sprøtt, er at historie var et fag jeg hatet på skolen, men du klarer å gjøre det sexy og spennende. Det er mange av oss som følger deg på Twitter, men det er du selvfølgelig ikke klar over. Du har sikkert hundre tusen følgere.»

Alec svarte høflig, og da kvinnene endelig gikk videre, slo Ryan ham på skulderen.

«Du, det kan bli det nye slagordet ditt. ’Jeg gjør historie sexy’.»

«Har du lyst på en dukkert?»

«Har du virkelig hundre tusen følgere? Ja, ja, det er vel slikt som skjer når man padler kajakk halvnaken gjennom Amazonas. Noen så anakondaen din.»

Alec himlet med øynene. «Minn meg på hvorfor jeg tilbringer tid sammen med deg?»

«Jeg eier en bar. Og i tillegg til det, holder jeg deg nede på jorden og beskytter deg mot hordene av beundrende kvinner. Ok, du var i gang med å fortelle meg at du skulle fly over dammen for å besøke et bibliotek.» Ryan gikk gjennom baren og hilste til høyre og venstre. «Hva er fornøyelsesdelen?»

«Biblioteket er fornøyelse. Forretningene er ekskona mi.»

«Huff da. Nå begynner jeg å skjønne at et bibliotekbesøk kan fortone seg som en ren fest.»

«Det kommer til å skje med deg en vakker dag.»

«Aldri. For å bli skilt må man være gift, og jeg ble vaksinert mot det i tidlig alder. Et hvitt stakittgjerde kan se ut som et fengsel når du er fanget bak det.»

«Du tok deg av søsknene dine. Det er noe annet.»

«Tro meg, det finnes ingenting som bedre lærer en tretten år gammel gutt nødvendigheten av å bruke prevensjon enn det å få ansvaret for sin fire år gamle søster.»

«Hvis du er så fast bestemt på å være fri, hvorfor flyttet du tilbake til øya der du vokste opp?»

Fordi han hadde stirret døden i hvitøyet og krøpet hjem for å lege sårene.

«Jeg er her av egen fri vilje, ikke av plikt. Og det valget ble drevet av hummer og milevis med kystlinje. Jeg kan dra herfra akkurat når det passer meg.»

«Jeg lover at jeg ikke skal fortelle det videre til søsteren din.»

«Fint. Hvis det er noe som er mer skremmende enn en ekskone, må det være å ha en søster som er lærer på barneskolen. Hva er det med lærere? De utstråler noe som kan få en til å oppføre seg pent på lang avstand.» Ryan valgte et bord med utsikt til sjøen. Selv om det var mørkt, likte han å vite at han var nær vannet. Han grep menyen og hevet brynene idet Tom, bartenderen, gikk forbi med to store drinker pyntet med stjerneskudd. «Vil du ha en sånn?»

«Nei takk. Jeg foretrekker drinkene mine uten pynt. Stjerneskudd minner meg om ekteskapet mitt, og paraplyer minner meg om været i London.» Alec stålsatte seg da en ung kvinne kom farende med det lyse håret bølgende rundt skuldrene. Men denne gangen var det Ryan som var mål for oppmerksomheten.

Hun kysset ham høylytt på begge kinn. «Så godt å se deg. Det var helt herlig i dag. Vi så seler. Kommer du på hummerfesten?»

De snakket lett og ertende sammen til vennene hennes ved baren ropte på henne, og hun forsvant og etterlot seg en sky av frisk, sitrusaktig parfyme.

Alec snudde seg etter henne. «Hvem var det?»

«Hun heter Anna Gibson. Når hun ikke hjelper til som matros på Alice Rose, jobber hun som praktikant i Puffin miljøvernprosjekt. Hvordan det? Er du interessert?» Ryan gjorde tegn til Tom som sto bak baren.

«Jeg er ikke ferdig med å betale ekskona, og dessuten var det ikke meg hun smilte til. Det blikket hun sendte deg, viste at hun har stilt inn GPS-en sin på enden av regnbuen. Du må aldri glemme at enden av regnbuen fører til ekteskap, og ekteskap er første skritt på veien til skilsmisse.»

«Vi har slått fast at jeg er den siste personen i verden som trenger å høre det der.» Ryan hengte jakken sin over stolryggen.

«Hva gjør en kvinne som henne på et sted så langt unna sivilisasjonen?»

«Bortsett fra at Alice Rose er en av de flotteste skonnertene i Maine? Hun hørte vel ryktet om at det bare er ekte mannfolk som kan overleve her.» Ryan strakte ut bena. «Dessuten vet du godt at marinaen min er utstyrt med alt man kan ønske seg av moderne fasiliteter, inkludert telefon, strøm, vann, kabel-tv og wifi. Jeg bringer sivilisasjonen til Puffin Island.»

«De fleste kommer til et sted som dette for å komme vekk fra alt det der. Inkludert meg.»

«Der tar du feil. De liker illusjonen om å komme seg vekk fra den moderne verdens kjas og mas, men når det kommer til stykket, blir de sprø hvis de ikke kan koble seg på nettet eller bruke mobilen. Kan de ikke det, drar de et annet sted. Denne øya har ikke råd til å la dem dra noen andre steder. Det er forretningsmodellen min. Vi får dem hit, vi sjarmerer dem, vi gir dem trådløst nett.»

«Det er mer her i livet enn trådløse nett, og det er mange fordeler ved ikke å kunne motta epost.»

«Bare fordi du mottar dem, behøver du vel ikke å svare på dem.» Ryan så opp da Tom satte to halvlitere på bordet. «Er dette for sivilisert for deg?»

«Det finnes skriftlige bevis på at øl ble drukket av de gamle egypterne.»

«Det viser at menneskene alltid har prioritert riktig.»

«Apropos prioriteter, det er hektisk her.» Alec grep etter ølen. «Du savner ikke det gamle livet ditt? Du synes ikke det er kjedelig å være bofast?»

Ryans gamle liv var noe han forsøkte å la være å tenke på.

Verkingen i skulderen hadde gått over til en dump smerte. Men andre sår, mørkere og dypere sår, kom aldri til å bli leget. Det var kanskje bra. Det minnet ham på at han måtte utnytte hvert øyeblikk fullt ut. «Jeg har kommet for å bli. Det er min borgerplikt å føre Puffin Island inn i det tjueførste århundret.»

*

«Mamma, mamma!»

Neste morgen rullet Emily seg rundt og begravde ansiktet i puten og lot drøm være drøm. Men lukten var fremmed, og da hun gløttet på øynene, så hun et mønster av bitte små roser på hvit bakgrunn. Dette var ikke sengen hennes. Hun hadde ikke rosemønstret sengetøy, men moderne og enkelt. Dette var som å ha sovnet i en hage.

I halvsøvne hørte hun en barnestemme som ropte, men hun visste at den ikke ropte på henne. Hun var ingens mamma. Hun kom aldri til å bli noens mamma. Den beslutningen hadde hun tatt for lenge siden, da hjertet ble revet ut av brystet.

«Tante Emily?» Stemmen var nærmere denne gangen. Inne i rommet. Og den var virkelig. «Det er en mann her.»

Ikke en drøm.

Det var som å bli vekket av en bøtte iskaldt vann.

Emily hoppet ut av sengen med hjertet i halsen. Da hun skulle til å ta på seg en morgenkåpe, oppdaget hun at hun hadde sovnet oppå dynen med alle klærne på. Det hadde aldri skjedd før. Hun hadde vært redd for å sovne. Hun hadde vært så overveldet av ansvaret at hun ikke våget å slippe henne av syne. Hun hadde lagt seg på sengen og hatt begge dørene åpne for å høre hver minste lyd. Men en eller annen gang i løpet av natten måtte hun ha sovnet likevel. Nå var den svarte buksen krøllete, den hvite skjorteblusen også, og håret hennes hadde løsnet fra spennen.

Men det var ikke utseendet hun var bekymret for.

«En mann? Hun stakk føttene inn i skoene, behagelige ballerinasko som hun hadde kjøpt for å gå rundt i storbyen. «Så han deg? Er han alene, eller er det mange av dem?»

«Jeg så ham fra rommet mitt. Det er ikke han mannen med kamera.» Den lille jenta så på henne med øyne store av frykt, og Emily kjente et stikk av skyldfølelse. Det var meningen at hun skulle være fattet og ansvarlig. En foreldrefigur, ikke et nervevrak.

Hun så ned i de grønne øynene. Det lyse håret var bustete og krøllete.

Få meg vekk herfra.

«Det kan ikke være ham. Han vet ikke at vi er her. Alt kommer til å ordne seg.» Hun uttalte ordene uten å mene dem og prøvde å la være å huske at hvis alt hadde ordnet seg, ville de ikke ha vært her. «Gjem deg på soverommet. Jeg skal ta meg av det.»

«Hvorfor må jeg gjemme meg?»

«Jeg må se hvem det er.» De hadde tatt siste ferge fra fastlandet og kommet sent frem. Huset lå på den andre siden av øya, idyllisk beliggende innerst i Shell Bay. Et tilfluktssted fra hverdagens kjas og mas. Et idyllisk paradis. Men hun hadde tatt kjaset og maset med seg.

Ingen skulle vite at de var her.

Hun overveide å kikke ut av vinduet, se gjennom de tynne, romantiske gardinene som ikke hadde noen funksjon i et så praktisk liv som hun levde. Men hun kom til at det ville vekke mistanke.

Hun tok med seg mobilen og forberedte seg på å slåss med nebb og klør om nødvendig, før hun åpnet den tunge inngangsdøren og slapp inn frisk, salt sjøluft. Den friske luften vippet henne av pinnen, og det samme gjorde det første glimtet av mannen utenfor.

Å kalle ham kjekk var en underdrivelse. Hun kjente igjen hans type med det samme. Maskuliniteten var dypt preget inn i DNA-et hans, styrken og fysikken en del av naturens plan om å sørge for at jorden forble befolket. Joggesko, svart joggebukse og løsthengende t-skjorte viste at han var en friluftstype som kunne takle hva det skulle være av naturens luner. Men hun visste at det ikke ville ha gjort noen forskjell om han hadde stått der iført dress og slips. Klærne endret ikke fakta. Og fakta i dette tilfellet, var at han var en typen mann som kunne friste en fornuftig kvinne til å gjøre dumme ting.

Blikket hans gled over henne, maskulint og vurderende. Hun grep seg i å tenke på Neil, som mente at menn burde dyrke sine feminine sider.

Denne mannen hadde ingen feminin side.

Han sto foran henne og ruvet, dominerte henne både med høyden og skulderbredden. Haken var mørk av skjeggstubber, og halsen glinset av svette etter en løpetur.

Neil ville ikke ha vist seg blant folk uten å barbere seg om han så var blitt truet med tortur.

En merkelig følelse bredte seg over huden og sivet dypere inn i henne.

«Er det noe i veien?» Hun kunne ha svart på sitt eget spørsmål.

Det var masse i veien, og da regnet hun ikke engang med denne fremmede, fysiske reaksjonen.

En fremmed mann sto utenfor døren hennes bare noen timer etter at hun hadde kommet hit, og det kunne bare bety én ting.

De hadde funnet henne.

Hun var blitt advart mot pressen. Journalister var som regn på tak. De fant hver lille sprekk og hvert lille svake punkt. Men hvordan hadde de klart det så raskt? Myndighetene og advokatene som tok seg av Lanas affærer hadde forsikret henne om at ingen visste at hun eksisterte. Planen hadde vært å holde det hemmelig og håpe at folk mistet interessen.

«Jeg skulle til å spørre deg om det samme.» Stemmen hans var dyp og lav og sto godt til utseendet hans. «Du ser skrekkslagen ut. Det er som regel fredelig her på øya. Det er lite å frykte her.»

Var han fastboende?

Hun ville aldri i verden ha regnet med at en mann som ham ville ta til takke med et liv på en avsidesliggende øy. Selv om antrekket var uformelt, utstrålte han noe udefinerbart som antydet at han var erfaren og verdensvant.

Håret hans var mørkt og bustete av vinden, og øynene var skarpe og intelligente. Han betraktet henne et øyeblikk, som om han prøvde å bestemme seg for noe, men så gled blikket hans over skulderen hennes. Hun skjøv instinktivt døren litt mer igjen for å hindre ham i å se for mye, og håpet inderlig at Julie holdt seg på rommet.

Hvis hun ikke hadde følt seg så uvel, ville hun ha ledd.

Skulle hun virkelig leve på denne måten?

Hun var den praktiske og fornuftige. Dette var den typen dramatikk som var typisk for Lana.

«Bor du her?» spurte hun.

«Overrasker det deg?»

Det gjorde det, men hun minnet seg selv på at det eneste som betydde noe, var at han ikke var en av mediegribbene. Han kunne ikke være det. Det var ikke noe sånt på Puffin Island, bortsett fra en liten lokalavis og noen lukkede Facebook-grupper.

Emily kom til at hun var overnervøs på grunn av alle advarslene hun hadde fått av Lanas advokater. Hun så journalister i søvne. Hun glemte at det var vanlige folk der ute. Folk som ikke hadde for vane å grave i andres liv.

«Jeg ventet ikke besøk. Men jeg setter pris på at du stakk innom oss. Meg. Jeg mener meg.» Hun la merke til at forsnakkelsen ikke hadde gått ubemerket hen, og hun lurte på om han hadde sett Julie kikke ut av vinduet. «Det er en nydelig øy.»

«Det er det. Så hvorfor står du og ser ut med døren nesten igjen? Eller er du Rødhette?» Øynene hans var lattermilde.

Hun stirret på den sensuelle munnen og tvilte ikke et øyeblikk på at han kunne være en ulv når det passet ham. Hun var i grunnen ganske sikker på at hvis man la alle hjertene han hadde knust på rekke og rad, kunne man gå tørrskodd over til fastlandet.

«Kan du fortelle meg hva som er i veien?»

Spørsmålet hans bekreftet at hun ikke delte Lanas skuespillerevner.

Blikket hans dvelte ved hennes, og hjertet hennes økte takten. Hun sa til seg selv at en tidligere forretningsutvikler som kunne få vann til å fryse til is uten å ty til elektriske hjelpemidler, sikkert ikke var hans type.

«Det er ikke noe i veien.»

«Er du sikker? For jeg kan drepe en drage hvis det hjelper.»

Vennligheten og humoren rystet henne mer enn det vurderende, men avslappede blikket.

«Denne huset ligger avsides til, og jeg regnet ikke med å få besøk, det er alt. Jeg er litt skvetten av meg, skjønner du.» Særlig etter at hun arvet halvsøsterens barn.

«Brittany spurte om jeg kunne stikke innom og høre om alt var i orden. Har hun ikke sagt noe til deg om det?»

«Kjenner du Brittany?» Oi, nå føltes situasjonen altfor intim. I stedet for å være to fremmede, var de nå knyttet sammen via en felles venn. Hun lurte på hvorfor Brittany hadde bedt ham om å stikke innom henne, men så husket hun den panikkslagne beskjeden hun hadde lagt igjen på svareren kvelden før. Hun hadde åpenbart ikke kastet bort tiden før hun tilkalte hjelp.

Hjertet hennes gjorde et hopp, men roet seg raskt. Brittany ville aldri røpe hemmeligheten hennes. Hvis hun hadde trukket denne mannen inn i planen, så var det fordi hun stolte på ham.

«Vi vokste opp her sammen. Hun gikk i samme klasse som en av søstrene mine. De hang sammen hele sommeren på leiren her – seilte, padlet, solte seg og grillet marshmallows.»

Det lød både herlig og fremmed. Hun prøvde å forestille seg en barndom med sommerleir.

«Det var snilt av deg å komme innom. Jeg skal si fra til Brittany at du kom og gjorde din plikt.»

Han smilte langsomt og sexy. «Tro meg, plikt har aldri sett så bra ut.»

Det var noe med måten han sa det på som vekket til live noe inni henne. Eller vekket enda mer til live, rettere sagt.

Menn så som regel på henne som utilnærmelig. Neil hadde en gang anklaget henne for å være som polisen uten global oppvarming.

Hvis jeg hadde giftet meg med deg, ville jeg ha gått rundt resten av livet skjelvende av kulde og med lange underbukser.

Han mente at problemet hennes var at hun var ute av stand til å vise følelser.

For Emily var ikke det et problem. Det var en beslutning hun hadde tatt. Kjærlighet skremte vettet av henne. Det skremte henne så voldsomt at hun i ung alder hadde bestemt seg for at hun heller ville leve uten den enn å utsette seg for smerten. Hun kunne ikke fatte hvorfor folk lengtet etter den. Nå levde hun et trygt og beskyttet liv. Et liv der hun kunne leve i visshet om at ingen kom til å få en bombe til å eksplodere i hjertet hennes.

Hun ønsket seg ikke det samme som folk flest.

Blikket hans gjorde henne nervøs, og hun strøk håret tilbake med en selvbevisst bevegelse. «Du har sikkert mye å gjøre. Jeg tviler på at det å sitte barnevakt for meg står høyt på listen over det du har mest lyst til å gjøre.»

«Jeg kan opplyse deg om at jeg er en erfaren barnevakt. Hvordan kjenner du Brittany? Fra studietiden? Du ser ikke ut som en arkeolog.» Han hadde den inngrodde selvsikkerheten til en som aldri hadde støtt på en situasjon han ikke kunne håndtere, og nå håndterte han henne, lirket ut informasjon hun ikke ville gi ham.

«Ja, vi møttes på college.»

«Hvordan har hun det?»

«Fortalte hun deg ikke det da hun ringte og ba deg om å sitte barnevakt for meg?»

«Jeg fikk en melding, og nei, hun fortalte meg ingenting. Er hun fremdeles på Korfu?»

«Kreta.» Emily ble tørr i munnen. «Hun er på Kreta.» Det var noe ved de mørke øynene som oppmuntret en kvinne til å bable i vei. «Så du har kjent Brittany hele livet?»

«Jeg reddet henne fra en slåsskamp da hun gikk i første klasse. Hun hadde tatt med seg noe fra Kathleen på skolen da alle skulle ta med seg noe og fortelle om det. En av de andre stjal det. Hun eksploderte som et fyrverkeri. Jeg er sikker på at de kunne se gnistene så langt sør som Port Elizabeth.»

Det lød akkurat som Brittany, så hun trodde ham. Hun slappet litt av, trakk pusten dypt og så at blikket hans gled ned mot brystene hennes et kort øyeblikk.

Brittany hadde en gang ertet henne med at Gud hadde tatt femten centimeter fra høyden hennes og lagt dem på brystene hennes i stedet. Hadde hun kunnet velge, ville Emily ha valgt høyden.

«Kjente du Kathleen?»

«Ja, jeg kjente Kathleen. Betyr det at du vil åpne døren for meg?» Stemmen hans var hes og lattermild. «Puffin Island er et lite lokalsamfunn. Øyboere kjenner ikke bare hverandre, vi er avhengige av hverandre. Særlig om vinteren når alle sommerturistene har reist hjem. Et sted som dette fører folk sammen. Dessuten var Kathleen en god venninne av bestemoren min.»

«Har du en bestemor?» Hun forsøkte å se ham for seg som liten gutt, men klarte det ikke.

«Det har jeg. Hun er en flott kvinne som ikke har gitt opp håpet om å få skikk på meg. Hvor lenge skal du bli her?» Spørsmålet overrumplet henne, og det gikk opp for henne for uforberedt hun var. Hun hadde ikke tenkt ut en bakgrunnshistorie for Julie og seg selv.

«Jeg har ikke bestemt meg, mr …»

«Ryan Cooper.» Han tok et skritt frem og rakte henne hånden. Hun hadde ikke noe annet valg enn å ta den.

Varme, sterke fingre lukket seg om hennes, og en merkelig følelse ilte gjennom henne. Den intense, seksuelt ladde følelsen var ny for henne, men hun kjente den igjen likevel. Den dirret i luften, bredte seg over huden og sivet inn i marg og bein. Hun forestilte seg de hendene på kroppen sin og den munnen mot hennes. Med et rykk dro hun til seg hånden, men den lave summingen av sitrende begjær forsvant ikke. Det var som om det å røre ved ham hadde utløst noe hun ikke visste hvordan hun skulle skru av.

Rystet over denne uventede reaksjonen, tok hun et skritt tilbake. «Jeg er sikker på at Brittany er glad for at du tok deg tid til å stikke innom og se til huset, men som du kan se, så er alt i orden, så …»

«Jeg kom ikke for å se til huset. Jeg kom for å se til deg. Jeg gjetter på Eleanor. Eller kanskje Alison.» Han sto der uten å rikke seg en millimeter, med bena godt plantet i bakken. Han gjorde ikke mine til å gå. «Rebecca?»

«Hva?»

«Navnet ditt. Puffin Island er et gjestfritt sted. Her omkring er det navnet til folk vi spør om først. Før vi går dypere.»

Hun gispet ufrivillig. Lå det noe seksuelt i det? Den dype, fløyelsmyke stemmen hans antydet at det gjorde det, men hun behøvde ikke å se i speilet for å vite at en mann som ham ikke kastet bort tid på en kvinne som henne. Han var en type som likte sine kvinner opptint, ikke dypfrosne. «Jeg tror ikke jeg kommer til å møte særlig mange.»

«Det er ikke til å unngå. Øya er liten. Du er nødt til å handle mat, spise og more deg, og når du gjør det, møter du folk. Bo her en vinter, så vil du virkelig få se hva samhold betyr. Langvarig uvær og vind med orkans styrke og tett tåke, fører deg nærmere naboene dine. Hvis du skal bo her, må du venne deg til det.»

Hun kom ikke til å venne seg til det. Hun hadde ansvar for et barn, og uansett hvor mye hun tvilte på seg selv, tok hun det ansvaret svært alvorlig.

«Mr Cooper …»

«Kall meg Ryan. Kanskje moren din valgte litt mer utradisjonelt og kalte deg Amber? Arabella?»

Burde hun oppgi et falskt navn? Men hva var vitsen med det. Han kjente jo Brittany så godt. Hun visste verken ut eller inn. Livet hennes dreide seg om orden og rutiner, og plutselig var hun blitt kastet ut i det reneste kaos. Fremtiden var ikke lenger trygg og forutsigbar, men full av dype fallgruver som bare ventet på å sluke henne.

Og nå hadde hun ikke bare seg selv å bekymre seg for.

«Emily», sa hun til slutt. «Jeg heter Emily.»

«Emily.» Han gjentok det langsomt, og så smilte han så varmt at hun formelig kjente at luften rundt henne ble litt varmere. «Velkommen til Puffin Island.»