Kritikeromtale av Deanna Raybourn

«Med en sterk og unik stemme skaper Deanna Raybourn uforglemmelige karakterer i en rikt detaljert verden.

Dette er historiefortelling på sitt mest uimotståelige.»

– Nora Roberts, #1 New York Times bestselgerforfatter

«(En) perfekt utført debut … Gode historiske detaljer

(og) glitrende fortelling i første person.»

– Publishers Weekly, terningkastanmeldelse, om Silent in the Grave

«Et besettende drama som tvinger leseren videre.

En meget god debut fra Deanna Raybourn.»

– Bookreporter.com om Silent in the Grave

«En freidig heltinne og en myndig, hemmelighetsfull helt.

Tilhengere av romantiske kriminalromaner kan ikke be om mer

– bortsett fra den lovede oppfølgeren.»

– Kirkus Reviews om Silent in the Grave

«Denne debutromanen har en av de beste avslutningene

jeg noensinne har lest.»

– Karen Harper, New York Times bestselgerforfatter, om Silent in the Grave

«Silent in the Grave er bedragersk sivilisert og anstendig,

men har understrømmer av avskyelige gjerninger, hemmeligheter og det jeg liker best, forgiftninger. En utmerket debutroman.»

– Maria V. Snyder, forfatter av Poison Study, om Silent in the Grave

DEANNA RAYBOURN

Reisen til kjærligheten

OVERSATT AV Mona Berge

Til Valerie Gray, begavet redaktør og skaper av magi.

Du gjør meg til en bedre forfatter.

KAPITTEL 1

Ikke tro på historiene du har hørt om meg. Jeg har aldri drept noen, og jeg har aldri stjålet ektemannen til en annen kvinne. Skulle jeg tilfeldigvis komme over en uten følge, ville jeg muligens benyttet meg av anledningen, men jeg har aldri tatt en som ikke ønsket å bli tatt. Og jeg hadde aldri planer om å dra til Afrika. Jeg skylder på været. Jeg befant meg i Paris på en grå og regntung dag da jeg ble bedt om å komme til min mors suite på Hotel de Crillon. Jeg kledde meg omhyggelig for anledningen, ikke fordi Mossy ville bry seg – moren min er nemlig påfallende lite opptatt av sånt. Men jeg visste at jeg ved å kle meg i noe lekkert, lettere ville takle prøvelsene jeg hadde i vente. Så jeg tok på meg en bedårende liten Molyneux-kjole i skarlagenrød silke med matchende klokkehatt, toppet det hele med et lekkert chinchillasjal og forlot suiten min. Jeg gikk inn i heisen og tok den to etasjer opp til suiten hennes.

Den svenske tjenestepiken til mor åpnet døren med en skulende mine.

«God ettermiddag, Ingeborg. Har du det bra?»

Hun skulte enda mer. «Moren din bekymrer seg for deg,» sa hun kaldt. «Og jeg bekymrer meg for moren din.» Ingeborg hadde bekymret seg for moren min siden før jeg ble født. At jeg kom til verden under en setefødsel, var nok til at jeg hadde sikret meg en plass i svarteboken hennes til evig tid.

«Å, ikke vær redd, Ingeborg. Mossy er sterk som en okse. Alle i familien hennes lever til de blir hundre eller mer.»

Ingeborg glodde mørkt på meg igjen og viste meg inn i hovedrommet i suiten. Der holdt Mossy hoff for en gruppe herremenn. Dette var ikke noe nytt. Siden debuten hennes i New Orleans for noen og tretti år siden, hadde hun aldri manglet mannlig oppmerksomhet. Iført rideantrekk sto hun ved peisen med den ene albuen på marmorpeishyllen, og blåste ut en sky av sigarettrøyk mens hun snakket.

«Det er simpelthen ikke mulig, Nigel. Jeg er redd det ikke lar seg gjøre.» Hun kranglet med eksmannen sin, men du måtte kjenne henne godt for å skjønne det. Mossy hevet nemlig aldri stemmen.

«Hva lar seg ikke gjøre? Har Nigel foreslått noe skandaløst?» spurte jeg håpefullt. Mennene snudde seg mot meg, og leppene til Mossy trakk seg opp i et bredt smil.

«Hei, vennen min. Kom hit og gi meg et kyss.» Jeg gjorde som jeg fikk beskjed om, og kysset henne raskt på et pudret kinn. Men ikke raskt nok. Hun kløp meg hardt idet jeg trakk meg bort. «Du har vært uskikkelig, Delilah. Og nå må du betale for det.»

Jeg så meg rundt, og smilte til hver og en av mennene. Nigel, min tidligere stefar, var en trinn engelskmann med rødmusset ansikt og dårlig hjerte, og akkurat nå så han ut som om han var døden nær. Quentin Harkness var der også, oppdaget jeg til min glede. Jeg stilte meg på tå og kysset ham. I likhet med Mossy har jeg opplevd min del av ekteskapelige feiltrinn. Quentin var mitt andre. Han var en skrekkelig ektemann, men han er en fantastisk eks og en enda bedre advokat.

«Hvordan går det med Cornelia?» spurte jeg ham. «Og tvillingene? Har de begynt å gå nå?»

«Ja, i forrige måned, faktisk. Og Cornelia har det bare bra, takk,» sa han uanfektet. Jeg spurte bare for å være høflig, og det visste han. Cornelia hadde vært forlovet med ham før vi giftet oss, og hun hadde snappet ham tilbake allerede før blekket var tørt på skilsmissepapirene våre. Men barna var søte, og jeg var glad for at han virket lykkelig. Men Quentin var engelsk. Det var vanskelig å vite hva han følte når det gjaldt det meste.

Jeg lente meg nærmere. «Hvor store vansker er jeg i?» hvisket jeg. Han bøyde seg, og munnen hans streifet kanten på boben min.

«Ganske store.»

Jeg skar en grimase og satte meg på en av de spinkle små sofaene som sto plassert rundt i rommet, og la den ene ankelen over den andre akkurat slik holdningslæreren min hadde lært meg.

«Jeg tror virkelig ikke at du forstår alvoret i situasjonen, miss Drummond,» begynte den engelske advokaten til Mossy. Jeg strevde med å huske navnet hans. Weatherby? Enderby? Endicott?

Jeg smilte bredt og viste frem den betydelige summen Mossy hadde investert i tennene mine.

«Jeg kan forsikre deg om at jeg gjør det, mr …» Jeg tidde og oppfattet at Quentin smilte litt. Pokker ta ham. Jeg fortsatte så glatt som jeg bare klarte. «Det vil si, jeg er ganske sikker på at alt vil ordne seg. Jeg akter nemlig å følge det utmerkede rådet ditt.» Jeg hadde lært den spesielt beroligende tonen av Mossy. Hun snakket som regel til hestene i den tonen, men jeg hadde oppdaget at den fungerte like godt på menn. Kanskje enda bedre.

«Jeg er slett ikke sikker på det,» svarte mr Weatherby. Eller kanskje mr Endicott. «For du er vel klar over at den avdøde prinsens familie truer med rettslige skritt for å få tilbake Volkonsky-juvelene?»

Jeg sukket og romsterte rundt i vesken min etter en Sobranie. Straks jeg hadde fått satt sigaretten inn i det lange elfenbeinsmunnstykket, var Quentin og Nigel på pletten for å tilby meg fyr. Jeg lot begge tenne den – det er ikke bra å favorisere – og blåste ut en stilig liten røykring.

«Å, så flink du er,» sa Mossy. «Du må lære meg å lage slike.»

«Kunsten er å bruke tungen riktig,» sa jeg til henne. Quentin hostet litt, men jeg snudde meg og så uskyldig på mr Enderby. «Misha hadde ingen familie,» forklarte jeg. «Moren og søstrene hans kom fra Russland sammen med ham under revolusjonen, men faren og broren hans var med i den hvite armé. De ble drept i Sibir sammen med alle de andre mannlige medlemmene av familien. Misha slapp unna kun fordi han var for ung til å kjempe.»

«Vi har jo grevinne Borghaliev,» begynte han, men jeg gjorde en avfeiende bevegelse med hånden.

«Nonsens! Grevinnen var Mishas guvernante og kun en fjern slektning. Hun har så visst ingen krav på Volkonsky-juvelene.» Og selv om hun hadde hatt det, hadde ikke jeg noen planer om å gi dem fra meg. Den originale samlingen besto av gjenstander som var samlet gjennom mer enn tre århundrer, og var det eneste Volkonsky-familien hadde tatt med seg da de flyktet. Moren og søstrene til Misha hadde smuglet juvelene ut av Russland ved å sy dem inn i klærne sine, bortsett fra de aller største juvelene. Kokotchny-smaragden var blitt skjult på et unevnelig sted av Mishas mor før hun forlot fedrelandet, selv om ingen noen gang hadde nevnt det, men jeg vedder på at det fikk henne til å gå litt merkelig. Hun hadde antatt – med rette, viste det seg – at myndighetene ville kvie seg for å undersøke henne der, og etter en god vask hadde smaragden skint like klart som før, alle de åtti karatene. Slik lød i alle fall den offisielle historien om juvelene. Jeg kjente til et par ting som aldri hadde nådd avisene, ting som Misha hadde betrodd meg fordi jeg var hans kone. Jeg vil før sette fyr på mitt eget hår fremfor å oppleve at den ondsinnede gamle Borghaliev-merra oppdaget sannheten.

«Det kan så være,» sa mr Endicott alvorlig, «men hun snakker med pressen. Og i kjølvannet av prinsens selvmord og din likegyldige holdning til sorg, fremstår hele situasjonen som temmelig usmakelig.»

Jeg så på Quentin, men han studerte neglene sine, et gammelt triks som betydde at han ikke kom til å si noe før han var klar. Og stakkars Nigel så bare ut som om han hadde vondt i magen. Bare Mossy virket indignert, og jeg smilte litt for å vise henne at jeg satte pris på støtten hennes.

«Du har ingenting å smile for, vennen,» sa hun og stumpet sigaretten og tente en ny en. «Weatherby har rett. Det er en kinkig situasjon. Jeg vil nødig at navnet ditt skal trekkes gjennom sølen akkurat nå. Og Quentins advokatpraksis går svært bra. Tror du han vil sette pris på at ekskonen hans lager en skandale?»

Jeg så på henne med smalt blikk. «Hva mener du med at du ikke vil at navnet mitt skal trekkes gjennom sølen akkurat nå? Hva er det som foregår?»

Mossy så på Nigel, som flyttet litt utilpass på seg i stolen. «Mossy er invitert til bryllupet til hertugen av York og lady Elizabeth Bowes-Lyon denne måneden.

Jeg blunket. Bryllupet til mannen som var nummer to i tronfølgerrekken var årets store sosiale begivenhet og burde ha vært fullstendig utelukket for Mossy. «Dronningen tar ikke imot skilte kvinner. Hvordan i all verden fikk du til det?»

Mossy fikk et stramt drag om munnen. «Det er et privat bryllup, ikke offentlig,» sa hun. «Dessuten vet du jo hvor glad jeg alltid har vært i Strathmores. Grevinnen er en av mine kjæreste venner. Det er svært storsinnet av dem å invitere meg til datterens store dag, og da ville det være upassende å sette dem i forlegenhet med snakk.»

Snakk. Eufemismen jeg hadde hørt siden barndommen, mitt livs forbannelse. Jeg tenkte på hvor mange ganger vi hadde flyttet, fra England til Spania til Argentina og Paris, alltid med folkesnakk i hælene. Mossys kjærlighetsaffærer og forretningseventyr var legendariske. Hun var i stand til å skape flere skandaler før frokost enn de fleste kvinner klarte i løpet av et helt liv. Hun var større enn livet, min Mossy, og ved å leve det veldig store livet hadde det hendt at hun hadde skviset et par mennesker under de lekre, små skoene sine. Hun hadde aldri forstått det, og hun gjorde det ikke nå heller. Hun sto i en hotellsuite som kostet mer for en enslig natt enn folk flest tjente på et år, og hun kunne betale for den med småpengene hun hadde liggende i lommene sine, men hun ville aldri forstå at hun hadde skadet mennesker for å komme dit.

Men hun la straks merke til det hvis jeg gjorde noe galt, tenkte jeg irritert. Når et av ekteskapene hennes tok slutt, var det alltid utenfor hennes kontroll, men hvis jeg skilte meg, skyldtes det at jeg ikke prøvde hardt nok eller ikke forsto hvordan jeg skulle være en god ektefelle.

«Ikke furt, Delilah,» befalte hun. «Det er du for gammel til.»

«Jeg furter ikke,» svarte jeg og hørtes ut som en fjortenåring. Jeg sukket og snudde meg mot advokaten igjen. «Du skjønner, mr Weatherby, folk forstår simpelthen ikke det forholdet jeg hadde til Misha. Ekteskapet vårt var over lenge før han plantet den kulen i hodet sitt.» Mr Weatherby rykket til. Jeg prøvde på nytt. «Det kom ikke som noen overraskelse på Misha at jeg ville ha skilsmisse. Og at han tok livet sitt like etter at han mottok skilsmissepapirene, er ikke min feil. Jeg snakket faktisk med Misha samme morgen og understreket at jeg ville at alt skulle foregå i siviliserte former. Jeg er venn med alle eksmennene mine.»

«Jeg er den eneste som fremdeles lever,» skjøt Quentin inn, og var til alt annet enn hjelp.

Jeg rakte tunge til ham og snudde meg mot mr Weatherby igjen. «Og når det gjelder juvelene, så døde både moren og begge søstrene til Misha under utbruddet av spanskesyken i 1919. Han arvet juvelene, og han ga dem til meg i bryllupsgave.»

«De skulle ha blitt levert tilbake som en del av skilsmisseoppgjøret,» påpekte Weatherby.

«Det fant aldri sted noen skilsmisse,» påpekte jeg og trumfet ham elegant. «Misha undertegnet ikke papirene før han døde. Derfor er jeg teknisk sett enke og har krav på min manns formue siden han døde uten verken testamente eller arvinger.»

Mr Weatherby tok frem et lommetørkle og tørket seg i pannen. «Det kan så være, miss Drummond, men hele opplegget blir fremstilt på en svært negativ måte i pressen. Om du bare kunne være mer diskré når det gjelder saken, og kanskje vise at du sørger og bruke ditt rettmessige navn.»

«Delilah Drummond er mitt rettmessige navn. Jeg har aldri tatt navnet eller tittelen til en ektemann, og det kommer jeg heller aldri til å gjøre. Jeg tror ærlig talt at det er litt i seneste laget å begynne å kalle meg selv prinsesse Volkonsky.» Quentin rykket litt til, men jeg overså ham. Sannheten var at jeg hadde opplevd at Mossy endret navnet sitt flere ganger enn jeg kunne telle på en hånd, og det førte alltid til et forferdelig styr når det gjaldt lintøy og sølvtøy. Det var mye mer fornuftig å beholde ett monogram. «Det er en dum, foreldet skikk,» fortsatte jeg. «Dere menn har tvunget oss kvinner til å bytte navn de siste fire tusen årene. Hva med å gjøre det omvendt? Dere kan ta våre navn de neste tusen årene, og se hvor godt dere liker det.»

«Stans henne før hun går i luften,» sa Mossy til Nigel. Hun kunne ikke fordra at jeg snakket om kvinners rettigheter.

Nigel lente seg fremover i stolen. Han hadde et vennlig smil i det snille ansiktet sitt. «Kjære deg, du vet at jeg alltid har vært veldig glad i deg. Du er det nærmeste jeg har hatt en datter.»

Jeg smilte tilbake. Nigel hadde alltid vært favorittstefaren min. Hans første kone hadde gitt ham et par treige sønner, men de hadde gått på internatskole da han giftet seg med Mossy og vi flyttet inn på eiendommen hans på landet. Han hadde likt å ha en pike rundt seg, og han hadde aldri vært irriterende som noen av de andre stefedrene mine. Et par av dem hadde faktisk prøvd seg på papparollen, og hadde blandet seg inn i skolegangen min og plaget guvernantene med spørsmål om hva jeg spiste og hvordan det gikk med fransken min. Nigel fortsatte bare som før, og lot meg få styre bibliotek og kjøkken akkurat som jeg ville. Hver gang han møtte meg, klappet han meg alltid hengivent på hodet og spurte hvordan jeg hadde det, før han tuslet tilbake for å ta seg av orkideene sine. Han lærte meg å skyte og ri og spille på hester. Jeg var lei meg da Mossy forlot ham, men det var typisk Nigel å la henne dra uten kamp. Jeg var femten da vi pakket sakene våre, og den siste morgenen vår, da kistene våre sto låst og stablet i gangen og huset allerede hadde fått et ekko som jeg kjente så altfor godt, spurte jeg ham hvordan han bare kunne la henne dra. Han smilte trist og sa at de hadde inngått en avtale da han fridde. Han hadde lovet henne at hvis hun giftet seg med ham og angret på det senere, så skulle han ikke stå i veien for henne. Han hadde beholdt henne i fire år – to år lenger enn noen av de andre. Jeg håpet at det var en trøst for ham.

Nigel fortsatte. «Vi har diskutert saken grundig, Delilah, og vi er alle enige om at du bør tre ut av offentligheten en stund. Du virker tynn og blek, min kjære. Jeg vet at det er på moten blant sosietetsskjønnheter for tiden,» la han litt melankolsk til, «men jeg skulle så gjerne sett deg med roser i kinnene igjen.»

Til min forferdelse merket jeg at tårene prikket bak øyelokkene. Jeg lurte på om jeg begynte å bli forkjølet. Jeg blunket fort og så bort.

«Det er veldig snilt av deg, Nigel.» Det var snilt, men det betydde ikke at jeg var overbevist. Jeg snudde meg tilbake med styrket besluttsomhet. «Hør her, jeg har lest avisene. Borghaliev-kvinnen kan ikke gjøre noe verre enn det hun allerede har gjort. Hun er et ynkelig, ondskapsfullt menneske, og hun sprer ynkelig, ondskapsfull sladder som bare ynkelige, ondskapsfulle mennesker vil høre på.»

«Du har nettopp beskrevet hele sosieteten i Paris, kjære,» skjøt Mossy inn. «Og i London. Og i New York.»

Jeg trakk på skuldrene. «Jeg bryr meg ikke om hva andre mennesker måtte mene.»

Mossy slo ut med hendene og gikk for å tenne en ny sigarett, men Quentin lente seg fremover og snakket lavt. «Jeg kjenner den minen, Delilah, den overlegne minen som betyr at du innbiller deg at du står høyt hevet over alt dette og at ingenting av det kan skade deg. Du hadde den samme minen da sosietetsspaltistene formelig snublet i sine egne bein i sin iver etter å snakke om skilsmissen din. Men jeg er redd den holdningen ikke vil hjelpe deg denne gangen. Det er nemlig snakk om at det skal igangsettes en formell etterforskning.»

Jeg nølte. Det forandret saken. En formell etterforskning ville bli både ubehagelig og tidkrevende, og pressen kom til å fråtse som gribber.

Quentin fortsatte. Stemmen hans var overtalende da han kom med trumfkortet sitt. Han hadde alltid visst når han hadde meg på kroken. «Været er forferdelig, og du hater jo kulden. Hva sier du til å dra av gårde til solen, og så overlater du dette til meg? De franske advokatene dine og jeg kan sikkert klare å overtale dem til å droppe saken, men det kommer til å ta litt tid. Hva sier du til å tilbringe den tiden i solen?» la han til i den samme honningsøte tonen. Stemmen var hans største fortrinn som advokat og som elsker. Det var på den måten han hadde greid å overtale meg til å bade naken i hagedammen i Bishop of London den første kvelden vi møttes.

Men han kastet et megetsigende blikk på Mossy, og jeg la merke til at hun ble stram om munnen og klemte fingrene hardt om sigaretten. Hun var mye mer bekymret enn hun ga uttrykk for, men på en eller annen måte hadde Quentin overtalt henne til å la ham håndtere meg. Blikket hennes var rettet mot det svarte silkebåndet jeg hadde rundt håndleddet. Jeg hadde startet en slags mote med det i omgangskretsen min. Andre kvinner brukte gjerne blonder eller sateng for å matche antrekket, men jeg brukte bare silke, og kun svart, og Mossy tok ikke blikket fra båndet mens jeg gned fingrene mot det.

Jeg tok et dypt drag til av sigaretten min, og omsider mistet Mossy tålmodigheten med meg.

«Slutt med den nervøse fiklingen, Delilah.» Stemmen var sylskarp, og selv hun hørte det. Hun myknet tonen litt, og snakket til meg som om jeg var en hest som måtte beroliges. «Skatten min, jeg hadde ikke lyst til å si dette, men jeg er redd du ikke har noe du skulle ha sagt i sakens anledning. Jeg mottok et telegram fra bestefaren din i morges. Det viser seg at grevinne Borghalievs sladder ikke bare begrenser seg til kafeene i Paris. Den har nådd The Picayune. Han har mistet tålmodigheten med deg.» Det kunne jeg godt forestille meg. Bestefaren min – oberst Beauregard L’Hommedieu i det niende kavaleri i konføderasjonshæren – var den villeste kreoler New Orleans noensinne hadde sett, men han forventet at kvinnene i familien skulle oppføre seg bedre. Han hadde ikke hatt særlig hell med Mossy og meg, men han hadde ingen problemer med å trekke i tråder for å få det som han ville.

«På hvilken måte har han mistet tålmodigheten?»

«Han sa at hvis du ikke reiser bort frivillig, så kommer han til å stanse utbetalingene.»

Jeg stumpet sigaretten og sølte aske på det hvite teppet. «Men det er jo utpressing!»

Hun trakk på skuldrene. «Det er hans penger, skatt. Han kan gjøre akkurat som han vil. Det du får av bestefaren din, er det han ønsker å gi deg, og akkurat nå ønsker han litt diskresjon fra din side. Det hadde hun rett i. Obersten hadde allerede skrevet testamente, og Mossy og jeg var ikke inkludert i det. Han hadde store verdier – bygårder i Det franske kvarteret, bedriftseiendom ved Mississippi, kvegrancher og bomullsmarker, og ikke minst kronjuvelen hans, Reveille, sukkerplantasjen like utenfor New Orleans. Og hvert eneste mål jord og hver eneste ungstut og bomullsdott ville gå til nevøen hans. Det kostet å være beryktet, og Mossy og jeg ville måtte betale prisen for det når obersten døde. I mellomtiden var han ganske sjenerøs med lommepengene han ga oss, men han ga aldri noe uten å forvente noe tilbake. Jo bedre vi oppførte oss, desto mer fikk vi. Det året jeg skilte meg fra Quentin, fikk jeg ikke en cent, men i ettertid hadde han vært ganske raus. Men å bli holdt i stramme tøyler helt fra Amerika, var slitsomt.

Jeg merket at jeg begynte å furte igjen. «Oberstens penger er ikke alt.»

«De er nesten alt,» mumlet Quentin. Han hadde brukt nærmere et år på rydde opp i arvekaoset, statsobligasjoner, underholdningsbidrag og avtaler som utgjorde beholdningen min, og enda et år på å forklare hvordan jeg var i stand til å bruke mer enn jeg hadde. Med hans hjelp og noen smarte investeringer hadde jeg nesten greid å komme i pluss igjen. Mesteparten av inntekten min gikk fortsatt med til å betale de siste kreditorene, og det var lenge til jeg ville få en sunn økonomi. Oberstens lommepenger holdt meg med Paris-kjoler og ferier i St. Tropez. Uten pengene hans ville jeg bli nødt til å spare – og det tror jeg ikke ville bli noe moro.

Jeg rettet blikket mot vinduet og så regnet renne i strie strømmer nedover ruten. Været var helt tragisk, akkurat sånn som det hadde vært i England. De siste månedene av 1922 var dystre, og 1923 startet ikke stort bedre. Uansett hvor jeg dro, var det grått og trist. Mens jeg så på, forvandlet regndråpene seg til sludd som traff vindusrutene med en hvesende lyd. Gud, tenkte jeg ulykkelig, hvorfor kjemper jeg for å bli her?

«Greit, jeg skal reise,» sa jeg til slutt.

Mossy sukket lettet, og til og med Weatherby så litt gladere ut. De hadde kommet over den første og bratteste kneiken; de hadde fått meg til å gå med på å dra. Spørsmålet var hvor de skulle sende meg.

«Amerika?» foreslo Quentin.

Jeg kastet et blikk på ham. «Ikke om det snødde et visst sted, elskling.» Jeg ville ikke kunne drikke eller røyke offentlig i New York. Det ble stadig vanskeligere for en pike å more seg. «Jeg protesterer på at de føderale myndighetene blander seg inn i individets rettigheter.»

«Eller protesterer du på mangelen på anstendige drinker?» mumlet Quentin.

«Det er sant,» skjøt Mossy inn. «Hun kommer ikke til å reise med sitt amerikanske pass, bare det britiske.»

Quentin kastet et blikk på Nigel. «Sir Nigel, jeg tror faktisk at det første forslaget ditt om Afrika kan være verdt å vurdere.» Så det var det de hadde diskutert da jeg kom – Afrika. Ordet Afrika fikk Mossy til å begynne å lage oppstyr igjen, og Nigel argumenterte vennlig med henne. Mossy hatet Afrika. Nigel hadde tatt henne med dit på bryllupsreise, og det hadde nesten endt med at hun skilte seg fra ham. Det hadde visst noe med slanger i sengen å gjøre.

Nigel hadde reist til Afrika som ung mann, den gangen landet var et protektorat kalt Britisk Øst-Afrika og ikke hadde annet enn et løfte om hva det ville bli en dag. Den gangen landet var ungt og uforedlet og fullt av muligheter. Han hadde kjøpt et stykke land og bygget et hus ved bredden av Lake Wanyama. Han kalte eiendommen Fairlight etter den rosa gløden fra solnedgangen ved innsjøen, og ønsket å tilbringe resten av livet sitt der, ale opp kveg og male. Men hjertet hans var dårlig, og etter råd fra legene forlot han Fairlight og reiste hjem igjen uten annet enn de skrinlagte planene sine og dagboken. Han så aldri på den. Han påsto at den ga ham hjemlengsel, noe jeg fant merkelig siden det var England som var hjemlandet hans. Men iblant gikk jeg inn i biblioteket hans og tok den ned. Jeg håndterte den med den samme ærbødigheten en religiøs ville vist Den hellige gral. Den var mystisk, den dagboken, innbundet som den var i skinnet fra en krokodille Nigel hadde drept på den første safarien sin. Boken var full av skisser og tekst skrevet med brunt blekk. Den var besatt med bein og perler og fjær og biter av eggeskall – en levende beretning om tiden hans i Afrika og om en drøm som trakk et dypt åndedrag før den døde.

Boken lot seg ikke lukke, som om omslaget ikke var stort nok til å kunne romme hele Afrika, og jeg kunne sitte og lese i timevis og stryke fingeren min langs de smale, blå linjene som markerte elvene, over den safirgrønne innsjøen Lake Wanyama, over de høye, grønne åsene i Mount Kenya. Det var til og med små portretter av dyr i boken, noen staselige, andre dumme. Apekatter hoppet over sidene, og i en flott tegning bukket en leopard for en elefant iført krone. Det var små vannfargeskisser av blomster som var så frodige og fargerike at jeg nesten kunne kjenne duften av dem. Eller kanskje duften kom fra de flortynne knoppene som Nigel hadde presset mellom sidene. Han manet frem Afrika for meg i den boken. Jeg kunne se det hele tydelig for mitt indre øye. Jeg pleide å ønske at han ville ta oss med dit, og i all hemmelighet håpet jeg at Mossy ville ombestemme seg og komme frem til at hun elsket Afrika slik at jeg med egne øyne kunne få se om leoparden virkelig ville bukke for elefanten.

Men det gjorde hun aldri, og ikke lenge etter pakket hun sakene våre og forlot Nigel. Årene gikk, og jeg glemte å drømme om Afrika, helt til en hustrig aprilmorgen i Paris, da jeg hadde fått nok av aviser og sladder og bare ville komme meg bort fra alt. Afrika. Bare ordet fylte meg med forventning. Jeg tok et langt drag av sigaretten min, overrasket over å oppdage at fingrene mine skalv litt.

«Greit,» sa jeg langsomt. «Jeg skal dra til Afrika.»

KAPITTEL 2

Quentin løftet champagneglasset sitt. «Skål. For min kjære, modige Delilah og alle som drar med henne. God tur!»

Det var knappe fjorten dager senere, men alle forberedelser var gjort. Klær var bestilt, kister var pakket, papirer var fremskaffet. Det lød enkelt nok, men det var blitt gjort utallige turer til kontorer for å skaffe billetter og skjemaer og tillatelser. Da det var gjort, var jeg utslitt, så dermed valgte jeg naturlig nok å slå ut håret og gjøre det meste ut av den siste kvelden min i Paris. Quentin hadde gjettet at jeg ville føle meg litt nedfor, og inviterte meg ut. Det hadde vært en elendig dag. Jeg hadde vært på nippet til å trekke meg fra Afrika-reisen et dusin ganger, men den morgenen dukket Mossy opp i suiten min og viftet med den siste utgaven av en simpel fransk avis som på en eller annen måte hadde fått tak i bilder fra der Misha ble funnet. De våget ikke å trykke dem, men beskrivelsene var grusomme nok, og de hadde tatt seg uhyggelige friheter med teksten.

«’Drummond-familiens forbannelse’,» mumlet Mossy. «Hvordan våger de! Jeg er ingen Drummond. Jeg var gift med Pink Drummond i omtrent ti minutter i 1891. Jeg husker knapt hvordan han så ut. Hvis de vil snakke om en forbannelse over kvinnene i familien vår, bør det være L’Hommedieu-forbannelsen,» avsluttet hun og slengte igjen døren.

Der og da ga jeg opp alt håp om å unngå eksil og begynte å lage drinker. Jeg var bare lett brisen da Quentin hentet meg, men han var raus med champagnen, og da vi kom frem til Club d’Enfer, var jeg god og pussa.

Jeg elsket Club d’Enfer. Som navnet tilsier, var klubben innredet som helvete. I taket hang det rød sateng som var klippet ut og formet som flammer, og mørkerøde lys ga alt en ukristelig glød. En ondskapsfull liten djevel sto ved døren og tok imot gjestene ved å vifte med halen og stikke folk i enden med høygaffelen sin.

Quentin gned hånden mot baken sin. «Er det der virkelig nødvendig?»

«Å, Quentin, ikke vær så pysete,» sa jeg. «Dette stedet svinger.»

Bak oss ga tremenningen min, Dora, fra seg et lite hyl da hun ble stukket i baken med høygaffelen.

«Spar deg bryet,» sa jeg til djevelen. «Hun er engelsk. Du finner ikke annet enn knoklet misnøye der.»

«Alvorlig talt, Delilah,» protesterte hun, men jeg hadde sluttet å høre etter. En demonisk kelner vinket oss bort til et bord ved scenen, og Quentin bestilte champagne allerede før vi hadde satt oss.

Musikken pulserte i lokalet, en merkelig kakofonisk melodi som ville virket fullstendig malplassert et annet sted, men som passet helt utmerket på Club d’Enfer.

Idet vi satte oss, kom eieren bort. Han – hun? – var en merkelig androgyn skapning med trekkene til en kvinne og stemmen til en mann, og skikkelsen var iført en velsittende smoking. Den første gangen jeg besøkte klubben, hadde vedkommende presentert seg som Regine og verken fremstått som mann eller kvinne. Eller kanskje det var begge deler. Jeg hadde hørt at Regine likte svært hårete menn og kvinner som lignet på hester, og jeg var ingen av delene.

Regine kysset meg på hånden og skjøv den deretter bestemt innunder armen sin.

«Hjertet mitt gråter, kjære mademoiselle! Jeg hører at Paris er i ferd med å miste en av de mest lysende stjernene under himmelhvelvingen.»

Det var typisk Regine å bruke et så blomstrende språk. Jeg smilte litt vemodig.

«Ja, jeg er forvist til Afrika. Jeg har visst vært for uskikkelig til å få bli i Paris.»

«Det er utelukkende Paris’ tap. Reiser du alene på denne pais sauvage?»

«Nei. Tremenningen min blir med meg. Regine, dette er Dora. Dora, hils på Regine.»

Dora mumlet noe høflig, men Regine hadde fattet interesse for det dystre ansiktet hennes. «Enda et stort tap for Paris.»

Dora bøyde hodet, og jeg tittet bort på henne. «Rødmer du, Dodo?»

«Selvsagt ikke,» glefset hun. «Lysene er røde.»

Regine trakk på skuldrene. «Det er et nødvendig kunstgrep. Det er viktig at man tror at man virkelig er en turist i helvete på Club d’Enfer.» Dora mottok et kyss på hånden og rødmet litt mer før Regine forsvant for å bestille mer champagne og noe deilig snacks til oss.

Quentin ristet på hodet. «Jeg må innrømme at jeg er litt bekymret for deg, Delilah. Afrika kan ikke sammenlignes med Paris, vet du. Eller New York. Eller St. Tropez. Ikke engang New Orleans.»

Jeg nippet til champagnen og lot de deilige boblene strømme til hodet på meg. «Jeg skal nok klare meg, Quentin. Nigel har utstyrt meg med introduksjonsbrev og vært så grei å gi meg den beste pistolen sin. Jeg er godt forberedt.»

«Ikke Rigbyen, vel?» spurte Quentin matt.

«Jo, Rigbyen.» Det var det andre våpenet jeg lærte å skyte med, og det første jeg lærte å elske. Nigel hadde kjøpt våpenet før han dro til Afrika, og det var et nydelig monster av et våpen – fem kilo tungt og kraftig nok til å felle en elefant.

Quentin ristet på hodet. «Bare Nigel er sentimental nok til å tro at en .416 er et egnet våpen for en kvinne. Greier du i det hele tatt å løfte det?»

«Jeg løfter det og avfyrer det bedre enn noen av sønnene hans. Det var derfor han ga det til meg i stedet for til dem. De kommer til å bli rasende når de oppdager at det er borte.» Jeg gliste.

«Det kan jeg godt forstå. Han må ha betalt bortimot tusen pund for det. Jeg regner med at du har husket ammunisjon?»

«Selvfølgelig! Slutt å bekymre deg, kjære. Jeg vil klare meg helt fint. Jeg har tross alt Dora til å passe på meg,» sa jeg og nikket mot Dora som satt og pirket grettent i et posjert egg.

«Stakkars Dora,» sa Quentin, og kjente kanskje et oppriktig støt av anger. Quentin hadde alltid vært sjarmerende glad i Dora på den måten man gjerne var glad i en lettere inkontinent skjødehund. At hun var slående lik en spaniel av utseende, hjalp ikke. Hun var pliktoppfyllende og kjedelig og hadde to interesser i livet – Gud og hager. Vi var egentlig tremenninger eller firmenninger – greinene på slektstreet til Drummond-familien var håpløst sammenfiltrede. Hun var i alle fall en fattig slektning av min far, og hun stilte alltid opp for familien når jeg trengte anstand. Hun hadde allerede fulgt meg rundt halve kloden, og jeg lurte på om hun var i ferd med å bli like lei av meg som jeg var av henne.

Hun så opp fra egget sitt og smilte til Quentin mens jeg fortsatte. «Dora kommer til å få det tøft, er jeg redd. Kammerpiken min sluttet da jeg fortalte henne at vi skulle reise til Afrika, og det var ikke verdt bryet å lære opp en ny en som antagelig bare ville gått hen og dødd av kolera eller blitt bitt av en kobraslange. Så Dora skal fungere som kammerpiken min i tillegg til å få meg til å fremstå som respektabel.» Hun prøvde å protestere, men jeg fortsatte. «Hun begynte på frisørsalongen. Jeg slepte henne med til LaFleur’s og fikk Monsieur til å vise henne hvordan hun skal klippe håret mitt.» Jeg skulle muligens til villmarken i Afrika, men jeg behøvde ikke å se ustelt ut av den grunn. Den glatte, svarte boben min krevde jevnlig og nøyaktig stell, og det var helt naturlig å overlate den jobben til Dora. Jeg ba henne tenke på oppgaven som en slags beskjæring eller vedlikehold av hekk.

Quentin lo høyt, et sikkert tegn på at champagnen begynte å gå til hodet på ham.

Jeg så på ham med mitt mest inntagende ansiktsuttrykk. «Du kan gjøre meg en tjeneste mens jeg er borte.»

«Hva som helst,» svarte han straks.

«Bilen min står i en garasje i London.» Jeg stakk hånden ned i den lille perlebesatte vesken min, tok frem nøkkelen og slapp den ned i champagneglasset hans. «Ta henne ut og kjør henne en gang iblant.»

Han stirret på nøkkelen mens boblene skummet rundt den. «Hispano-Suizaen? Men den er jo splitter ny!»

Ja, den var det. Jeg hadde kjøpt den for bare to måneder siden. Jeg hadde ventet tålmodig i et halvt år på at de skulle få fargen helt riktig. Jeg hadde bedt dem lakke den i den samme skarlagenrøde fargen som leppestiften min, men det greide ikke forhandleren å forstå før jeg etterlot et mørkerødt kyssemerke på kontorveggen hans. Jeg hadde bestilt leopardtrekk til setene, og hver gang jeg kjørte bilen, følte jeg meg enormt stilig.

«Det er derfor jeg vil at den skal kjøres,» sa jeg til Quentin. «Hun er som kvinner flest. Hvis hun bare sitter der uten noe å gjøre et helt år, ruster hun. Og noe så pent fortjener å bli tatt med ut på tur og vist frem.»

Han fisket nøkkelen opp av glasset med et ansiktsuttrykk som var så undrende at man skulle tro at jeg nettopp hadde sluppet kronjuvelene ned i fanget hans. Han tørket omhyggelig av nøkkelen med lommetørkleet sitt og stakk den i lommen. Cornelia ville ikke like det, men det brydde ikke jeg meg om, og det gjorde ikke Quentin heller.

Akkurat da spilte det svarte orkesteret opp en danselåt, noe sensuelt og pulserende, og Quentin reiste seg og rakte meg hånden. «Skal vi danse?» Jeg reiste meg, og han smilte til Dora. «Vi danser til den neste.»

Dora viftet ham bort, og jeg gikk inn i armene hans. Quentin var fantastisk til å danse, og det var noe herlig velkjent med kroppene våre som beveget seg sammen.

«Jeg har savnet dette,» sa han og strøk leppene mot øret mitt.

«Ikke, vennen min,» sa jeg lett. «Barten din kiler meg.»

«Du klaget aldri før.»

«Jeg fikk aldri sjansen. Jeg hadde tenkt å få deg til å barbere den bort da vi hadde vært gift i et år.»

Han strammet grepet om meg. Trommene ble mer intense. «Iblant tenker jeg at jeg var en stor tosk som ga slipp på deg.»

«Ikke bli nostalgisk,» sa jeg bestemt. «Du har det mye bedre sammen med Cornelia. Dessuten har du tvillingene.»

«Tvillingene er surmagete og nærsynte. De tar etter moren sin.»

Jeg lo, og han svingte meg rundt i en rekke kompliserte trinn før han trakk meg inn i armene sine igjen. Han virket solid under hendene mine. Quentin hadde aldri vært noen bløt engelskmann. Til det var han altfor glad i cricket og polo.

Lykkelig strøk jeg en hånd over skulderen hans og merket at han skalv.

«Delilah, med mindre du planlegger å invitere meg opp i kveld …»

Han avsluttet ikke setningen. Det behøvde han ikke. Vi visste begge at jeg kom til å gjøre det. Vi hadde tilbrakt flere netter sammen etter skilsmissen, enn vi hadde gjort i løpet av ekteskapet vårt. Men ikke da jeg var gift med Misha, naturligvis. Det ville ha vært galt. Men det virket særdeles tåpelig ikke å nyte en kjapp omgang i sengehalmen når vi begge tilfeldigvis befant oss i samme by. Cornelia hadde tross alt ingenting å frykte når det gjaldt meg. Jeg hadde hatt ham, og jeg hadde gitt slipp på ham. Jeg kom aldri til å ta ham tilbake. Jeg mente faktisk at jeg gjorde henne en tjeneste. Han var alltid glad og fornøyd etter en natt med meg, og det måtte gjøre ham enklere å leve med. I tillegg hadde han alltid så dårlig samvittighet når han dro hjem, at han alltid tok med en kostbar gave til Cornelia. Jeg smilte opp i øynene hans og lurte på hva hun ville få denne gangen. Jeg hadde sett noen nydelige smaragdøredobber i vinduet hos Cartier i Rue de la Paix. Jeg måtte huske å fortelle ham om dem.

Vi danset, og orkesteret fortsatte å spille.

*

Neste morgen vinket jeg farvel til Paris gjennom tåken av en beskjeden bakrus. Dora, som ikke hadde tillatt seg å drikke mer enn to glass champagne, var ubehagelig munter. Paris hadde kledd seg i sin fineste stas for å se oss vel av sted. En varm vårsol tittet gjennom den perlegrå morgentåken, og en lett bris raslet i det unge løvet på Champs-Élysées, nesten som om det vinket farvel.

«Det kunne i det minste bøttet ned med regn,» mumlet jeg irritert. Enda mer irritert ble jeg over at Mossy hadde sendt Weatherby for å sørge for at jeg rakk toget til Marseilles. «Si meg, mr Weatherby, har du tenkt å bli med oss helt til Mombasa? Eller stoler du på at vi greier å ta oss gjennom Suezkanalen på egen hånd?»

Weatherby var klok nok til å overhøre spydigheten min. Han overrakte meg en tykk skinnmappe full av papirer og pengesedler. «Her har du reisedokumentene, miss Drummond, i tillegg til litt reisepenger fra sir Nigel til uforutsette utgifter. Mappen inneholder presentasjonsbrev også.»

Smilet jeg ga ham, var så skarpt at jeg kunne ha skåret glass med det. «Så herlig edvardiansk.»

Weatherby stivnet. «Det kan være nyttig for deg å kjenne et par mennesker i Kenya. Guvernøren, for eksempel.»

«Kan det?»

Han trakk pusten dypt og kjempet for å bevare tålmodigheten. «Miss Drummond, jeg tror ikke du helt forstår omstendighetene. Enslige kvinner får ikke lov til å slå seg ned i Kenya. Sir Nigel har virkelig anstrengt seg for at du skal få slippe inn i landet. Guvernøren selv har utstedt tillatelsen.»

Han viftet med et papir fullt av offisielle stempler. Jeg tittet på signaturen. «Sir William Kendall.»

«Som sagt, guvernøren – en gammel venn av stefaren din fra hans tid i Kenya. Han vil utvilsomt bli en nyttig kontakt i ditt nye liv i Kenya.»

Jeg skjøv tillatelsen ned i mappen og ga den til Dora. «Det er svært snilt av Nigel å gjøre seg så mye bry, men jeg har ikke et nytt liv i Kenya, mr Weatherby. Jeg drar dit på et kort opphold. Når jeg ikke pryder avisoverskriftene lenger, kommer jeg tilbake.» Jeg skulle til å si mer, men akkurat da oppsto det litt tumulter på perrongen. Jeg hørte lyden av løpende føtter og dytting, av bjeffende hunder som hadde fått teften av noe.

«Der er hun!» Det var fotografene, og før de fikk sjansen til å ta et ordentlig bilde, hadde Weatherby dyttet meg inn på toget og smelt igjen døren, og Dora var på nippet til å bli stående igjen på perrongen. Hun kjempet seg inn på toget, og etterlot seg en flokk grådige reportere.

«Ærlig talt,» mumlet Dora og stirret nedslått på hatten som var blitt ødelagt i oppstyret.

«Ikke prøv å fikse den, Dodo. Det er en forbedring,» sa jeg og gikk bort og åpnet vinduet. Fotografene kom stormende bort til toget mens de ropte og knipset bilder. Jeg ga dem en lettere vulgær gest og et bredt smil. «Ta så mange bilder dere bare vil, gutter. Jeg er på vei til Afrika!»

*

Det gode humøret mitt hadde forduftet da vi gikk om bord i skipet i Marseilles. Jeg var ikke uvant med å reise. Jeg likte å være på farten, likte å være ett skritt foran alle, på vei dit jeg måtte finne det for godt å dra. Det jeg mislikte, var å bli fortalt at jeg måtte dra. Det var faktisk ganske sårende. Mossy hadde overlevd utallige skandalehistorier i pressen, men hadde aldri blitt forvist. Men så hadde heller aldri noen av ektemennene hennes dødd under mystiske omstendigheter. Hun hadde skilt seg fra alle unntatt faren min, stakkars Peregrine Drummond, kjent for alle og enhver som Pink. Han hadde reist av gårde for å slåss i boerkrigen rett etter bryllupsreisen deres uten engang å vite at jeg var på vei. Han hadde dødd av dysenteri før han fikk løftet geværet sitt – en trist fotnote til det Mossy hadde sagt var et helvetes liv. Han hadde vært eventyrlysten og sjarmerende og djevelsk kjekk, og ingen kunne helt fatte at han hadde dødd mens han spydde i en bøtte. Det var en temmelig kjedelig måte å dø på.

Siden Mossy godt kunne være svanger med arvingen til Drummond-tittelen, hadde hun under hele svangerskapet oppholdt seg på familieeiendommen der hun ventet på å føde. Straks fødselen var i gang, hadde de fem brødrene til min far kommet ned til Cherryvale fra London og skrittet frem og tilbake utenfor Mossys rom helt til legen kom ut og fortalte at den eldste av dem nå var den ubestridte arvingen til sin fars tittel. Mossy fortalte meg at hun kunne høre champagneflasker som ble sprettet og dempet jubel gjennom døren. De hadde ikke behøvd å ta seg bryet med å dempe seg. Hvis hun hadde vært moren til arvingen, ville hun ha blitt tvunget til å bli boende på Cherryvale sammen med svigerforeldrene. Siden jeg var en pike – og ikke var av særlig interesse for noen – var hun fri til å dra. Tanken på å dra derfra gjorde henne så glad at hun gjerne skulle ha spandert en runde champagne selv.

Hun pakket sakene våre straks hun var i stand til å gå, og så tok vi inn på en suite på Savoy sammen med Ingeborg og lot romservice ta seg av oss. Mossy vendte aldri tilbake til Cherryvale, men jeg dro tilbake i skoleferier så lenge besteforeldrene mine levde. De brukte mesteparten av tiden på å korrigere holdningen og aksenten min. Til slutt sluttet jeg å slentre takket være alle de påtvungne timene med gange langs det lange billedgalleriet på Cherryvale med et eksemplar av Fordyce’s Sermons på hodet, men jeg greide aldri å kvitte meg med den dovne Louisiana-aksenten som jeg hadde lagt meg til. Den ble tykkere hver sommer når jeg dro tilbake til Reveille, men avtok igjen hvert skolesemester når jentene gjorde narr av meg og jeg prøvde å skjule den. Jeg fikk aldri taket på de håpløse engelske vokalene, og til slutt skjønte jeg at det var mye enklere bare å gå løs på den første piken som ertet meg. Jeg ble utvist fra fire skoler på grunn av slåssing, og Mossy fortvilte over at hun aldri greide å gjøre meg til en dame.

Men jeg mestret evnen til å føre meg i selskapslivet – stort sett, i hvert fall – og jeg debuterte i London i 1911. Mossy var blitt nektet adgang til offentligheten på grunn av alle skilsmissene, og dermed var det min tante på Drummond-siden som måtte føre meg inn i selskapslivet. Det gjorde hun med lite eleganse og enda mindre entusiasme, og jeg hadde en mistanke om at penger hadde skiftet eier. Men jeg festet de flotte Prinsen av Wales-fjærene i håret mitt, kjørte til palasset i en vogn og neiet for kongen og dronningen. Kvelden etter deltok jeg på mitt første debutantball, og to dager senere stakk jeg av og giftet meg med en svarthåret gutt fra Devonshire hvis familie nesten gjorde ham arveløs for at han giftet seg med en amerikaner uten annet enn skandaler som medgift.

Johnny brydde seg ikke om det. Alt han ville ha, var meg, og siden alt jeg ville ha, var ham, fungerte det helt fint. Obersten ga oss en kjærkommen pengegave, og Johnny hadde litt familiepenger. Han hadde lyst til å skrive, så jeg kjøpte en skrivemaskin til ham i bryllupsgave, og så ble han sittende ved det vesle kjøkkenbordet vårt og skrive mens jeg brente kotelettene våre. Hver kveld leste han høyt for meg artiklene og deler av romanen han skrev på, mens jeg lærte meg hvordan jeg skulle unngå å svi maten, og da boken hans til slutt var ferdig, hadde jeg faktisk lært meg å lage en ordentlig sufflé. Vi var stolte av hverandre, og alt vi gjorde virket nytt, som om det var den første gangen det noen gang var blitt gjort. Enten det var sex eller prosa eller syltetøy på toast, så hadde vi oppfunnet det. Vi hadde det fint sammen, og når jeg hentet frem minnene og så på dem, måtte jeg se nøye etter for å finne en skygge et sted. Sprakk speilet da jeg satt på kanten av badekaret og så på at han barberte seg? Sølte jeg med saltet da jeg tilberedte eggene hans? Sov det en ugle på takbjelkene på loftet? Jeg er blitt oppdratt med varsler og underlige tegn. Ikke av Mossy, for hun var en moderne kvinne, selv om jeg hadde sett henne med rosenkransen når hun trodde jeg ikke så det.

Men det var andre. Den gamle moren til obersten, bestemor Miette, vokteren hennes, Teenie, og Teenies datter, Angele. De var min barndoms voktere i Reveille, og hørte til den gammeldagse skolen. De visste at ikke alt er som det kan virke som, og at hvis du ser nøye nok etter, så kan du se tegn på hva du har i vente i det skarpe lyset fra din egen lykke. Tiden går langsommere i Louisiana, og hvert minutt glir forbi som kald sirup. Det gir deg mer enn nok tid til å se etter hvis du har lyst og du vet hvor du skal se.

Jeg så aldri etter i tiden sammen med Johnny. Når jeg åpnet et skap og så noe blafre i øyekroken, sa jeg til meg selv at det bare var møll og hengte lavendel og seder i skapet for å få dem bort. Når jeg tittet inn i et matskap og så noe pile forbi, sa jeg at det var mus og gikk til anskaffelse av en katt, den råeste musejegeren jeg fikk tak i. Jeg fikk tilsendt vetivergress fra Reveille og gikk rundt med det tørre gresset i en bunt i lommen min. Det duftet av solskinn og hjemme, av jord og seder, og jeg sydde litt inn i uniformen som Johnny iførte seg i 1914.

Uniformen kom tilbake – i alle fall en del av den. Tyskerne sprengte ham til himmels under slaget ved Marne, og jeg husker ikke stort av hva som skjedde etter det. En svart gardin har lagt seg over den tiden, og jeg skyver den aldri til side og ser bak den. Det er et sted jeg aldri besøker i tankene, og det gikk en lang stund før jeg la det bak meg. Da jeg gjorde det, klippet jeg av meg håret og faldet opp skjørtene og la i vei for å finne ut hva jeg hadde gått glipp av i verden. Det hadde utvilsomt vært en interessant reise, men situasjonen var kommet ut av kontroll når jeg ble forvist til Afrika. Jeg hadde håndtert saker og ting med stil, faktisk med litt diskresjon også, fra tid til annen. Men verden kunne være et tøft sted for en pike som bare var ute etter å ha det litt moro, og jeg følte meg en smule lurt da toget gled inn på stasjonen i Marseilles.

Da jeg fikk se skipet, ble jeg lysere til sinns. Jeg hadde hatt valget mellom å seile med et britisk skip eller senere med et tysk et, men jeg hadde nektet plent å reise til Mombasa med en gjeng tyskersvin. Jeg bar fremdeles nag på grunn av Johnny og hadde overhodet ikke lyst til å gi dem en penny av pengene mine. Ved å reise en uke tidligere, ville jeg gå glipp av avslutningen av Cocteaus Antigone, men det fikk våge seg. Og da jeg fikk se mannskapet, hadde jeg ikke engang noe imot å gi slipp på Chanel-antrekk eller Picasso-utstillinger. Guttene var simpelthen helt skjønne, hver og en av dem, og i løpet av de neste fjorten dagene sørget jeg med stil. Dekkstuerten sørget alltid for at stolen min sto på den beste plassen på vår vei sørover, nær solen, men samtidig i behagelig skygge. Straks jeg hadde satt meg om morgenen, var han på plass med et reisepledd og en kopp varm buljong. Stuerten i spisesalen fuktet bordduken min lett slik at tallerkenen min ikke skulle gli i høy sjø og vinen ikke skulle skvulpe utover de franske silkekjolene mine. De eldre offiserene vekslet på å følge meg ut på dansegulvet, og de yngre samlet sammen tomflasker. Vi diktet opp beskjeder som vi forseglet i flaskene, den ene mer tullete enn den andre, og slengte dem over bord helt til kapteinen satte en stopper for det. Men han gjorde opp for det ved å invitere meg til å sitte ved bordet hans resten av reisen, og jeg oppdaget at han var den beste danseren i forsamlingen. Stakkars Dodo ble voldsomt sjøsyk og tilbrakte hele reisen på lugaren sin med en balje mellom knærne og et omslag på pannen.

Jeg følte meg absolutt mye bedre da vi seilte inn til Mombasa, forbi det gamle portugisiske fortet St. Jesus. Jeg hadde stilt offiserene utallige spørsmål om stedet, og de hadde fortalt så ivrig at jeg knapt fikk inn et ord. Jeg fikk vite en hel del om Mombasa selv om opplysningene begrenset seg til steder som mest appellerte til sjøfolk. Hvis jeg var ute etter brennevin eller en tatovering eller en billig hore, visste jeg hvor jeg skulle gå, men femstjerners hoteller var tydeligvis en mangelvare. Jeg ble fortalt at hvis vi ankom havnen tidlig om morgenen, så kunne jeg dra rett til Nairobi med ettermiddagstoget og videre nordover til det stedet der de hvite bosetterne hadde slått seg ned. Kapteinen hadde en onkel som hadde reist nordover, og han fortalte meg historier om flodhester i hagene og leoparder i trærne. Jeg hadde fått vite litt gjennom Nigels historier også, men kapteinens kunnskap var liksom nyere, og han ga meg i tillegg guideboken sin.

«Vær forsiktig med de innfødte,» advarte han. «Ikke la dem utnytte deg. Hvis du trenger råd, finn en engelskmann som har vært der og kjenner reglene. Sørg for å besøke klubben i Nairobi. Det er det beste stedet hvis du vil treffe fiffen og få med deg alle nyhetene. Du får naturlig nok ikke bli medlem siden du er kvinne, men du vil få komme inn som gjesten til et medlem. Du ønsker selvsagt å menge deg med folk av din egen klasse, men styr unna alt som heter politikk.»

«Politikk! I en bakevje som dette?» spøkte jeg.

Kapteinen hadde nydelige øyne, men uttrykket i dem var så alvorlig at det la en demper på det. «Så absolutt. Rhodesia fikk sin uavhengighet fra Storbritannia i fjor, og enkelte er av den mening at Kenya bør bli det neste landet som får det.»

«Vil England gi slipp på Kenya like lett som Rhodesia?»

En liten rynke kom til syne mellom øyenbrynene hans. «Det er vanskelig å si. Du skjønner, England bryr seg ikke om selve Afrika. Det hele handler om kontroll over Suezkanalen.» Han åpnet guideboken og pekte på kartet. «Frankrike, England og Tyskland har alle etablert kolonier i Afrika for å holde øye med Suez. Akkurat nå har vi en fordel,» sa han med en antydning til britisk stolthet, «men det er slett ikke sikkert vi vil beholde den. Alt kommer an på Whitehall og hvor nervøse de er for India.» Med fingeren fulgte han en linje fra India og vestover, gjennom Arabiahavet og inn i Adenbukta, for deretter å gjøre en brå sving opp til Rødehavet og Suezkanalen ved tuppen på Egypt. «Ser du? Den som kontrollerer Egypt, kontrollerer også Suez i tillegg til all rikdommen i India.»

Jeg så på den lange streken som utgjorde Nilen. Elvens ene arm, Den blå Nil, gikk inn i Etiopia, mens den andre snodde seg gjennom Uganda og videre. «Og den som kontrollerer Nilen, kontrollerer Egypt.»

«Det stemmer,» sa han. «For øyeblikket kontrollerer vi briter Egypt, så Suez er trygg, men situasjonen kan forandre seg hvis hovedkilden til Den hvite Nil viser seg å være fiendtlig territorium.»

«Det er grunn nok for England til å holde på Kenya,» bemerket jeg.

«Ikke bare det,» sa han og brettet kartet langsomt sammen. «England har en forpliktelse overfor inderne som har bosatt seg der.»

«Indere? I Kenya?»

«Det er tusenvis av dem,» sa han mørkt. «De gjorde sitt under krigen, det er det ingen tvil om. Men det er ikke til å komme fra at det har gjort situasjonen her svært komplisert. De krever å få eie land, og enkelte i Whitehall er faktisk tilbøyelig til å gi dem den retten.»

«Det gjør neppe hvite kolonister særlig glad.»

«Situasjonen er spent, og du gjør lurt i å unngå å vise at du tar parti. Selv om ingen venter at en så nydelig dame skal bry seg med sånne ting,» la han til. Jeg ble litt overrasket over at han var så galant.

«Ikke engang tenk på å flørte med meg,» advarte jeg og dunket ham lett på armen. «Jeg vet nemlig at du har en kone hjemme i Southampton.»

Han smilte trist. «Ja, jeg har det. Men jeg har likevel lov til å nyte et uskyldig og hyggelig selskap.»

«Så lenge vi begge er innforstått med at selskapet kommer til å forbli helt uskyldig,» svarte jeg og så på ham med hevede øyenbryn.

Han lo og fylte opp drinken min. «Både jeg og fartøyet mitt står til din disposisjon, miss Drummond. Hvordan kan vi underholde deg?»

Jeg la hodet på skakke og lot som jeg tenkte. «Jeg har lyst til å styre skipet.»