Liselotte Roll

ONDSKAPENS OFRE

Oversatt av Ann-Magritt Sævold

Til familien min

som alltid

løfter meg til neste nivå.

Har du noen gang drømt at du dør?

Nei, det har du ikke. Du har tenkt: nå dør jeg, og så har du trukket pusten dypt og våknet. Selve dødsøyeblikket og det som kom etterpå, opplevde du ikke. Sekunder før det skjedde, slo du opp øynene, hev etter pusten og kjente lettet at hjertet slo fremdeles.

Ingen har drømt om sin egen død og kunnet fortelle det.

Hvorfor et det slik? Hvorfor skulle ikke drømmen om døden kunne fortsette? Fantasien er jo grenseløs. Men det er kanskje ikke meningen at du skal vite, ikke før du virkelig dør. Da får du vite, men du vil ikke kunne fortelle.

For noen kommer den dagen før de har regnet med.

PROLOG

Erik Berggren våknet fra sitt livs siste fyllekule, liggende på rygg på kjøkkenbordet. Han blunket forvirret ut i det svarte rommet. Det var så mørkt at han ikke kunne se hånd for seg. Om han hadde kunnet røre hendene, da. Men de var bundet fast over hodet hans. Han skrek og stirret vilt rundt seg, men så absolutt ingenting. Men han hørte. Noen pustet like ved. Iakttok ham. Gransket ham med blikket.

Han var fortsatt suset og omtåket i hodet av gin, så det tok tid før han klarte å forme ordene, og da han endelig klarte å snakke, var stemmen sprukken og skingrende.

«Hva holder du på med? Hvem er du?»

Ikke noe svar. Alt var helt tyst.

Noen klistret brutalt et stykke tape over munnen hans. Lukten av plast trengte inn i neseborene, og panikken grep ham for alvor.

Han rykket til med armene for å komme løs, men det eneste han oppnådde, var å få repene til å trenge enda dypere inn i det allerede hovne kjøttet. Han vred på seg. Pusten kom i korte gisp, og de rødkantede øynene fyltes for første gang på mange år av salte, sviende tårer. Mørket føltes på en måte som et slags drømmeaktig vakuum, der det eneste virkelige var de skjærende smertene. Det var dørgende stille i rommet, men luften dirret og vibrerte av en ubestemmelig fare, som om hva som helst kunne skje.

Voldsomme frysninger gikk gjennom den store kroppen hans. Han ville skrike, få den som var der til å holde opp, men klarte det ikke. Ikke en lyd kom over leppene hans, og det var ikke bare tapen som hindret ham. Han var paralysert av frykt. Det eneste som rørte seg, var svettedråpene som sakte gled ned fra det grå hårfestet. Det var som om hele rommet ventet på det som skulle skje.

Erik ønsket intenst at den skjærende smerten skulle bli borte. Ingenting annet hadde noen betydning lenger. Ingenting. Han lyttet til åndedrettene sine. Pusten kom som små, korte pipelyder fra nesen, nesten som en lystig melodi. Og på en måte syntes han nesten at lyden virket beroligende i det stille mørket

Men så hørte han plutselig noe annet. Lave, smellende lyder, pluss en … en vifte? Han stivnet. Lyden økte i styrke og begynte langsomt å ule, som om den tok sats og gjorde seg klar til et vilt sinnebrøl, men det eneste som skjedde, var at noe begynte å koke. Bobler sprakk som små aggressive knallerter et eller annet sted i det tette mørket. Det tok en stund før han forsto hva det var, men da det endelig gikk opp for ham, snørtes hjertet og ble til en steinhard klump.

Han spente kroppen i en bue over bordet, i et siste håpløst forsøk på å komme løs. Smerten slo ned i ham som en eksplosjon. Leddene ble presset til grensen for det de tålte. Huden revnet, men nylontauet rikket seg ikke så mye som en millimeter. Den tunge kroppen hans sank ned på bordet igjen, og han stønnet av smerte. Han ga opp. Tiden fantes ikke lenger. Alt var bare uutholdelig smerte.

Han ventet.

Og så kom det. Vannet.

Huden kokte i stykker, og smerten var så intens at den fikk hele kroppen til å skjelve. Tapen dempet skrikene, men det hørtes ut som om han gråt.

Han lukket øynene, og så sank han. Det kjentes som om han forsvant og ble borte. Han var totalt følelsesløs, virvlet rundt som et løv i en ilter høstvind. Han frøs, men dvalen lindret. Men nå strømmet minnene på og spratt mellom veggene som ildfluer i det tette mørket.

Han var tilbake på gården igjen, som så mange ganger før i drømme. Sto på den gruslagte plassen og så bortover mot det røde huset på husmannsplassen. Den svarte katten strøk seg kjælent mot bena hans. Tåken hadde tyknet til et dunkelt, grått slør, og det var kommet et kaldt drag i høstluften. Svovelgule skyer gled sakte over himmelen. Solen var allerede på vei ned. Den gikk ned tidlig så sent på året, noen ganger allerede før han kom hjem fra skolen.

Han bøyde seg ned og strøk katten over ryggen. Det var en fin liten katt med runde kinn og rolige øyne. Ikke som han selv, med sitt kantede utseende og sitt flakkende blikk.

Hadde han vært en katt, ville han sannsynligvis vært en skabbet villkatt, tenkte han, mens fingrene grov seg dypt ned i dyrets pels. Han lot de fine hårene gli mellom fingrene. Så myk hun var, som bomull.

Katten nøt oppmerksomheten med halvlukkete øyne, og han skulle akkurat til å bore hele ansiktet ned i all den myke pelsen, da han plutselig hørte noe. Noen gråt, en lav, jamrende gråt. Han ble stående helt urørlig et øyeblikk, og så begynte han langsomt og nølende å bevege seg i retning lyden.

Han gikk mot låven. Grusen knaste under skosålene, men han merket det ikke. Han var hundre prosent konsentrert om gråten og uroen som hadde grepet ham og begynt å gnage ham innvendig som en vill rotte. Hva ventet der inne på låven?

Han trakk pusten dypt og la hånden på dørhåndtaket. Han sto fullstendig urørlig et øyeblikk, og så skjøv han låvedøren forsiktig på gløtt. Han hadde en sterk mistanke om hva han kom til å få se, men kunne ikke la være å se etter likevel.

Kaosbarn søker kaos. Det går ikke an å kjenne seg levende hvis alt er normalt hele tiden, ikke hvis man er vant til at hverdagen er et helvete. Og det var den for ham. Hver eneste dag var et nytt helvete.

Den var halvmørkt inne på låven, men lyset som lette seg vei inn mellom bordplankene, gjorde det likevel mulig å skjelne former og konturer. Han blunket et par ganger, før han forsto hva han så.

Jenta satt på en stol med ansiktet vått av snørr og tårer. Han ble grepet av en fortvilet trang til å springe vekk, og tok et par famlende skritt tilbake, men ikke engang da klarte han å slippe det skrekkslagne blikket hennes.

Så kom slaget. Det var som om lynet slo ned i hodet hans, og bena klappet sammen under ham som om de var av papir. Han gikk hodestups i det skitne låvegulvet og skrapte hendene opp mot grusen, visste at han ikke ville klare å slippe unna. I utkanten av synsfeltet skimtet han allerede den velkjente skikkelsen, og den skremte ham mer enn noe annet.

«Du blir her!»

Den harde, skarpe stemmen skar gjennom mørket.

Det var for sent.

Erik hadde aldri forstått hvorfor han hadde blitt som han var. Nå lå han her fastbundet på et bord, og plutselig forsto han. Og han syntes det var synd.

Han rykket til. Drømmen om låven var borte, og et lys prøvde å presse seg gjennom de lukkete øyelokkene hans. Det dunket og banket i hodet, og det kjentes som om han ville kaste opp.

Hvem hadde satt posen med brennevin på trappen dagen før? To flasker gin, Gordons, London Dry. Han hadde nesten ikke trodd sine egne øyne … men hvem ville gjøre noe sånt? Han ante ikke.

En varselklokke kimet inne i ham et sted og advarte ham mot å åpne øynene. Men den omtåkete hjernen klarte ikke å huske hvorfor, så han åpnet øynene med en kraftanstrengelse og stirret ut i kolonihytta. Et lys var blitt tent bak ham, og han skimtet konturene av møblene. Han hadde aldri vært noen lykkelig mann, men nå som livet hang i en tynn tråd, ønsket han intenst å få leve.

Det sved av tårer i øynene da skikkelsen nærmet seg i det flakkende lyset. En annen skikkelse, en annen tid, men samme scene. Nå var det over, det kom ikke til å bli noe mer. Han stirret på fuktflekken i taket da hjertet hans ble gjennomboret. Og så var det ingenting mer.

DEL 1

TORSDAG 16. OKTOBER

1

Magnus og Linn kom ikke i seng før en stund etter midnatt. De ble liggende tause en lang stund og snu og vende på seg under dynen. Den kjølige natteluften kom inn gjennom det åpne vinduet og feide over dem som små, forfriskende åndedrag. Magnus la seg over på siden. Han merket tydelig spenningen hos Linn. Hun lå der ved siden av ham, urørlig nå, men han visste at hun var våken. Han hørte det på pusten hennes og merket det på den anspente kroppen hennes.

Han strakte ut hånden og rørte ved henne. Nattkjolen hennes var varm og silkemyk. Han la hånden forsiktig på hoften hennes et øyeblikk, og så begynte han langsomt å stryke henne. Hun mumlet trett. Lukten av håret hennes gjorde ham utrolig opphisset. Han kysset henne på munnen, kinnet og halsen, og snart lå de tett mot hverandre under dynen. Barna kunne komme springene hvert øyeblikk og forstyrre dem, men de klarte likevel ikke å la være. Lidenskapen mellom dem var der fremdeles, tross alt de hadde vært gjennom de siste årene.

Litt etter lå de svette og andpustne ved siden av hverandre. Linn kysset Magnus på kinnet. Skjeggstubbene stakk litt mot leppene. En smal strime månelys trengte inn gjennom persiennene og falt på det vakre ansiktet hans, de store, grønne øynene som kunne se så bestemte ut, og det mørke, litt rufsete håret som var begynt å få stenk av grått. Alle spor etter den spinkle, lille gutten med tjukke brilleglass var borte. Han var en voksen mann nå, med den voksne mannens kropp. Linns mor hadde en gang beskrevet ham som en ordentlig mannemann, et skikkelig mannfolk, og det var nok slik de fleste oppfattet ham også. Linn så bare mannen hun elsket. Hun hadde aldri vært spesielt opptatt av maskulinitet og femininitet.

«Sov nå. Vi blir sikkert vekket om ikke så lenge,» hvisket han mykt.

«Mmm …» Linn var i ferd med å sovne allerede. De små, fine rynkene i øyekrokene hennes fikk henne til å se glad ut til og med når hun sov.

Magnus stilte vekkeruret. Han skulle på jobb igjen neste dag. Han sukket nedslått. Når han hadde vært hjemme noen dager, var det alltid tungt å gå tilbake til jobben igjen, sånn var det hele tiden. Han fikk en slags følelse av at han utøvde vold mot seg selv. Følelsen startet som oftest i mageregionen og la seg siden som et slags trykk i brystet. Han, som alltid hadde vært stolt over å være politimann og følt glede over å få hjelpe mennesker. Nå kjentes det bare som om han prøvde å ta seg frem gjennom dritt uten å få altfor mye av den på seg.

Følelsene ble til en klebrig smørje. Skuffelsen og sinnet over menneskenes egoisme blandet seg med sorgen over alle de skadde og kriserammede menneskene der ute. Hvordan hadde en vanlig forstadsgutt som ham havnet oppe i dette? Hvilke naive drømmer han måtte ha hatt. Det eneste tiden hadde lært ham, var at ingenting ble bedre. Det var ikke mulig å få has på det onde. Det var som å beskjære epletrær. Neste sesong var de nye skuddene enda flere. Forstyrrede foreldre fortsatte å oppfostre forstyrrede unger, og slik fortsatte det, generasjon etter generasjon. Og de kriminelle som ikke hadde en vond oppvekst å skylde ugjerningene sine på, var enda verre. De var stort sett alvorlig forstyrret. Men hvis han ikke skulle jobbet som politimann, hva skulle han gjort, da? Han ante ikke.

Han dro dynen bedre om seg og snudde seg oppgitt mot Linn. En blond hårlokk hadde glidd nedover kinnet hennes, og han flyttet den forsiktig til side. Det var så godt at hun fantes. At han hadde truffet et ordentlig menneske. Hun var mer intelligent enn ham, men det gjorde ham ingenting. Hun hadde et fantastisk humør og nye vinklinger på det meste, og det fylte livet hans med spenning. Og han ga henne ro. Det var en uuttalt avtale mellom dem, dette, og den fungerte.

2

«Moa og Elin har fått streptokokker.» Magnus slo beklagende ut med hendene.

Han var tjue minutter for sen, og kollegaen Roger Ekman så grettent på ham mens de gikk inn i entreen på Rettsmedisinsk institutt.

Magnus’ mørke hår strittet til alle kanter, og han hadde mørke skygger under øynene. Av en eller annen grunn fikk han det for seg at det gledet Roger.

«Det blir neppe særlig hyggelig, dette her,» sa Roger.

«Hvordan det? Er det verre enn det pleier å være?»

«Ja. Liket ble funnet i en kolonihytte, det har du vel hørt allerede, antar jeg, men det var noe med måten han lå på og alt det der også. Torturert, bundet til kjøkkenbordet med tau.»

«Jaså.» Magnus stirret dystert foran seg.

Roger så ned på de skitne joggeskoene sine.

«Men nå er du tilbake, i hvert fall … eller blir det mer pass av syke barn?»

«Nei, Linn blir hjemme resten av uken.»

Magnus var plutselig drittlei Rogers sure innspill. De hadde jobbet sammen i nesten tolv år, og forholdet hadde gått i bølgedaler. Når Roger hadde sine gode stunder, kunne han være en fin venn, men ofte opptrådte han som en ordentlig plagsom drittsekk som Magnus aller helst styrte unna som best han kunne. Men slik var det vel med forholdet hans til andre mennesker, de hadde liksom aldri gått på skinner for ham. Når noen kom ham for nær, ble han ofte litt stiv og usikker. Bortsett fra Linn, da, naturligvis.

Roger rensket strupen.

«Ok, jeg skal oppdatere deg. Offeret heter Erik Berggren, nylig fylt førti, uføretrygdet, alkoholisert, lett utviklingshemmet. Han har etter alt å dømme bodd i denne hytten, som tilhører hans gamle mor.»

Magnus nikket.

«Hva syntes naboene om det, da?»

«De har tydeligvis gjort flere forsøk på å få ham vekk, men ingenting tyder på at han egentlig har forstyrret dem på noen måte.»

«Folk er jo så forbannet sure og irritable. Vel, de slipper å irritere seg mer nå.» Magnus smilte skjevt og åpnet døren inn til obduksjonssalen.

*

Lyset i rommet var kaldt, men rettsmedisiner Eva Zimmer strålte som en sol da hun løftet blikket fra liket som lå foran henne. Det brede smilet avslørte et par sjarmerende skjeve tenner.

«For en deilig dag! For en sol!»

Hun tok seg en stor jafs av en kanelbolle.

«Vil dere ha? Jeg har flere.»

Verken Magnus eller Roger hadde spesielt lyst på bolle akkurat da.

«Gjør som dere vil, men det er ikke tørre supermarkedsboller. De kommer fra konditoriet.»

De to politietterforskerne smilte.

Rettsmedisineren snudde seg mot båren som sto bak henne og trakk med et dramatisk rykk lakenet til side

Magnus kjente seg et øyeblikk uvel. På båren lå en naken mann. Huden hans var full av væskefylte blemmer, og flere steder var den helt borte, og det røde kjøttet under var blottlagt

«Motbydelig, hva?» Eva ristet på hodet.

«Den som tok livet av ham, har helt kokende vann over ham før han døde. Han er rett og slett blitt skåldet.»

Magnus måtte tvinge seg til å se på kroppen. Den var blek som en voksdukke.

«Bare rundt de nedre delene …,» skjøt han inn og svelget hardt.

«Hva er det der?» Roger pekte på et stikksår på likets bryst.

«Det var vel det som tok livet av ham,» gjettet Magnus.

«Formen, mener jeg. Den virker ganske uvanlig.»

Eva gjorde et lite rykk med nakken.

«Jeg har ikke hatt tid til å sjekke det ennå, men du har rett, det har en uvanlig form. Jeg skal komme tilbake til det … og til hvor lenge han har ligget død. Det nærmer seg nok en uke, tenker jeg.»

Roger bøyde seg frem over såret og studerte det. Det glimtet interessert bak brilleglassene hans.

*

Resten av formiddagen brukte Magnus til rutineoppgaver. Han prøvde å skaffe til veie Erik Berggrens nøkler, pass og legitimasjon. Under normale omstendigheter ville han også sjekket aktiviteten på drapsofferets kredittkort og mobilsamtalene hans, men i Erik Berggrens tilfelle fantes det verken mobil eller kredittkort. Det virket som om han hadde levd et liv helt utenfor det vanlige, normale samfunnet.

Magnus hadde akkurat satt seg til skrivebordet sitt igjen da han kjente at kriblingen i bena var verre enn den pleide. Han burde skaffe seg time hos en lege og få undersøkt hva det kunne være. Plagene hadde vedvart i flere måneder, men han hadde veldig liten lyst til å gå til lege.

Han kastet et blikk på mobilen, som lå på skrivebordet. Tre nye meldinger var kommet inn. Alle tre var fra Linn, og hun virket mer og mer anspent i stemmen for hver melding hun hadde lagt igjen. Han hadde lyst til å kjøre hjem og hjelpe henne, men var redd Roger skulle gå i taket bare han nevnte det, så han bet tennene sammen og holdt ut.

Han visste godt at han allerede hadde beveget seg farlig nær grensen for det som var akseptabelt på jobben. Han kom nesten alltid sent, han gikk tidlig, og han tok i tillegg ekstra lange pauser, bare for å komme vekk fra kontoret. Ikke at han var noen dårlig politimann, det var han ikke, han var bare så forferdelig trett og sliten. Det var rene mirakelet at han og Linn orket å ha sex for tiden, tenkte han.

3

Ved lunsjtid begynte solen å titte så vidt frem bak de tunge skyene. Magnus gikk forbi et par overfylte restauranter, før han bestemte seg for å prøve en indisk på Kungsholmen. De fargerike lysslyngene på veggene satte ham straks i noe som lignet julestemning. Luktene av sterke kryddersorter lå som en tåke over lokalet, og stemmesurret var så tett at det nesten gikk an å skjære i det med en kniv. Han var glad han hadde gått inn, selv om han visste at han kom til å få vondt i magen senere. Det var et eller annet med chilien, men maten her var så god at han ga blanke i det.

Han spiste alltid mye av alt, men var konstant sulten. Det var antagelig noe med forbrenningen. På skolen hadde han vært minst og tynnest av alle i klassen, helt til han begynte på videregående. De andre hadde kalt ham for skjelettet. Men O’Boy og marsipanbrød hadde til slutt gitt resultater. Helsesøster på skolen hadde hevdet at han aldri kom til å bli spesielt høy, men da han kom opp i tenårene, hadde han plutselig skutt i været og blitt hele to meter høy. Nå var det bare de smale leggene som røpet hans opprinnelig spinkle kroppsbygning.

Han gikk inn i det stappfulle lokalet, matt av sult, og sank ned ved et bord innerst i det store rommet.

Han hadde akkurat fått servert en rykende varm tikka masala da Roger ringte.

«Vi har fått rapporten og tar et møte nå straks.»

«Men … jeg har akkurat fått servert lunsjen min.»

«Spis fort, da. De andre er her allerede.»

Magnus dro hendene oppgitt over ansiktet.

«Ok, jeg kommer.»

Han tok tre raske munnfuller, og så reiste han seg, betalte og gikk.

4

Magnus, Roger og den relativt nyansatte kriminalbetjenten Sofie Eriksson satt sammenpresset med hver sin kopp rykende varme kaffe foran seg da politiinspektør Arne Norman kom inn i møterommet. Han virket fornøyd. Han hadde nettopp kommet hjem fra Kanariøyene, og håret virket nesten hvitt mot den sjokoladebrune huden i ansiktet.

«Velkommen, alle sammen. Konferanserommet var dessverre dobbelbooket. Det er litt trangt her, men det går sikkert greit,» sa Arne og smilte.

Sofie sendte ham et anerkjennende blikk, og det slo Magnus at hun kanskje virket litt for entusiastisk i jobben sin. Arne elsket spyttslikking, så hun hadde alle muligheter til å bli en favoritt hos ham.

«Jeg skal prøve å gi dere et sammendrag,» begynte Arne. «Har dere spørsmål, så vent med dem til etterpå. Jeg blir så distré når jeg blir avbrutt. Aller først vil jeg gjerne få berømme fortroppen. De gjorde en veldig god jobb det første døgnet etter at liket ble funnet, så når vi nå skal starte arbeidet vårt, har vi et veldig godt grunnlag å bygge på. Dessverre er vi bare fire personer i arbeidsgruppen, for de andre jobber med drapet på denne avhoppede nynazisten som ble funnet i Nacka i forrige uke. Jeg skal om mulig prøve å få tak i flere så snart det går an.»

Han tok opp en tusj og begynte å skrive på den store whiteboardtavlen på veggen.

«Drapsofferet heter altså Erik Berggren og ble funnet i sin mors kolonihytte i Eriksdalslunden for litt over et døgn siden. Mannen som fant ham, er pensjonert datatekniker og heter Lennart Wingedahl. Han har hagen sin like ved, og det er ingen annen forbindelse mellom dem enn at de er naboer i kolonihagen. I hvert fall etter det vi vet til nå.»

Magnus hevet brynene.

«Hvordan ble han funnet?»

«Ifølge Wingedahl hadde døren i Eriks hytte stått og slamret i vinden i flere dager, så han gikk til slutt bort for å se hva som var årsaken.»

«Når skjedde dette?»

«I går morges. Han var ute i kolonihagen sin for å hente inn vintereplene sine. Nå vel, han bestemte seg altså for å gå bort til nabohytta og ta en titt, og fant drapsofferet fastbundet på kjøkkenbordet, ifølge vitneforklaringen han avla i går. Han kommer hit nå i formiddag, og da skal vi selvfølgelig avhøre ham på nytt.» Arne så oppfordrende på Roger. Roger brummet motvillig.

«Ja, greit, jeg skal ta meg av det.»

«Bra. Wingedahl tok ikke mer enn et par skritt innenfor døren, sier han, så kanskje vi ennå kan finne bevismateriale på åstedet. Hele kolonihagen og en del av grusveien utenfor er avsperret, og kriminalteknikerne har selvfølgelig vært der allerede.»

Magnus tok en slurk av kaffen sin og prøvde å se interessert ut. At fylliker ble tatt av dage, var ikke helt uvanlig, og han hadde sin egen rangordning, selv om han ikke ville innrømme det. Verst var det naturligvis når et barn ble drept. Når det derimot skjedde med middelaldrende alkoholikere, fikk det ham sjelden til å felle tårer.

Arne fortsatte:

«Liket har ligget der noen uker. Ifølge obduksjonsrapporten har han sannsynligvis dødd av stikksåret, men før han ble drept, ble han i tillegg torturert med kokende varmt vann rundt kjønnsorganene, så han har fått alvorlige brannskader også. Om han var bevisstløs da han ble drept, vet vi ikke.»

«Ok, noe mer?» Roger bøyde seg litt frem.

«Ja, de har analysert forråtnelsesvæsken i øynene også. Erik hadde skyhøyt alkoholinnhold i blodet, men en del av dette skyldes naturligvis kroppens bakterier. De danner jo en del alkohol postmortalt.»

Magnus grøsset.

«Men hvorfor må de absolutt grave i øynene? Det må da vel finnes råtten væske andre steder i kroppen også?»

Arne trakk på skuldrene.

«Den er tydeligvis renest der. Nå vel, vi kan altså trekke den slutning at Erik var full som en alke da han døde, og ifølge naboen hans, Lennart Wingedahl, var ikke det spesielt uvanlig.»

Arne lot blikket gli over ansiktene foran seg. Magnus satt og plukket uinteressert på kanten av notisblokken sin, og Roger kastet et lengselsfullt blikk mot døren.

Han sukket.

«Eva Zimmer har undersøkt såret i brystkassen. Hun vet ikke med sikkerhet ennå, men mordvåpenet er i hvert fall ikke en kniv, og heller ikke et skrujern. Hun kommer tilbake med mer senere. Ellers vet vi ikke så mye ennå. De tekniske analysene pågår. Jeg foreslår at vi fortsetter å avhøre folk.»

«Sofie, kan du lete etter lignende tilfeller i registrene våre, og fortsette å sjekke Erik Berggrens omgangskrets?»

Sofie nikket.

«Roger, du tar som sagt avhøret av Wingedahl, og når du først er i gang, kan du vel kanskje snakke med de andre der ute i kolonihagen også, ok?»

«Det kommer til å ta en evighet, det er jo rundt et hundre og førti hytter der ute,» protesterte Roger.

«Har du noe bedre å bruke tiden til?»

«Nei.»

«Vel, da gjør du som jeg sier.»

Arne la ansiktet i bestemte folder for å skjule hvor nervøs han ble av sånne små kontroverser.

«Magnus, kan du påta deg å varsle drapsofferets mor? Hun heter Gunvor Berggren og bor på eldrehjemmet Vårdbo i Åkersberga … se om du kan få henne til å fortelle oss noe også,» tilføyde han.