Slutt deg til hæren av fans som ELSKER Scott Marianis bøker

om Ben Hope

«Til dere som ennå ikke har stiftet bekjentskap med Ben Hope,

pass på – han er sterkt avhengighetsdannende!»

«Nok en fengslende fortelling!»

«Så snart du tror at Ben Hope har slått seg til ro med en noenlunde normal tilværelse, blir livet hans snudd på hodet igjen.

Fantastisk overraskende vendinger … masse action.

Aldri et kjedelig øyeblikk!»

«Scott Mariani har truffet blink nok en gang!»

«Ben Hope – mannen vi alle har en hemmelig drøm om å være

– går nok en gang av med seieren!»

«Scott Mariani er en førsteklasses historieforteller.»

«Er det ikke på tide at mr Mariani lar Ben Hope få slå seg til ro?

Jeg håper ikke det … Jeg er altfor glad i denne serien!»

«Spennende!»

«Ben Hope er den helten vi alle trenger.»

«Det finnes bare ett ord for å beskrive dette – fantastisk!»

«Stadige overraskelser og nye vendinger tvinger deg til å lese videre

for å komme frem til den spennende slutten!»

«Fem stjerner er ikke nok.»

SCOTT MARIANI

SKJULT SANNHET

Oversatt av Jarle Tollefsrud

OM FORFATTEREN

Scott Mariani er forfatteren bak den verdensberømte action- og spenningsserien om helten Ben Hope, tidligere spesialsoldat. Bøkene har solgt i over en million eksemplarer bare i Storbritannia og er blitt oversatt til over tjue språk. Bokserien er blitt beskrevet som «James Bond møter Jason Bourne, med et historisk tilsnitt.»

Scott Mariani er født i Skottland, studerte i Oxford og bor og skriver nå langt ute på landet vest i Wales. Når han ikke skriver, finner du ham ofte humpende rundt på landeveiene i en eldgammel Land Rover, på telttur i Brecon Beacons eller oppslukt av hobbyene astronomi, fotografi og skyting på blink (ingen døde dyr er involvert!).

Du kan lese mer om Scott Mariani og bøkene hans på

www.scottmariani.com

TAKK

Jeg var så heldig å kunne benytte meg av en rekke kilder når det gjaldt den historiske delen av denne boken, men den jeg står i aller størst gjeld til, er nå avdøde Thomas Gallaghers bok om den irske hungersnøden, Paddy’s Lament fra 1982. Dette er en bok som beveget og inspirerte meg allerede for mange år siden, og denne romanen ville ikke ha blitt til uten den. Takk, Thomas.

«De drar! De drar! Irene drar i hopetall! Snart vil det være like sjelden å møte en kelter ved bredden av Liffey som det er å møte en rødhud ved bredden av Hudson.»

– London Times, 1847

«Kan ikke noen sprenge den redselsfulle øya med dynamitt og frakte den bort i biter – langt bort?»

– Alfred Lord Tennyson

PROLOG

County Cork i Irland

29. mai 1846

Det hadde regnet hele formiddagen, men nå skinte solen over åkrene. Bortsett fra den svake brisen som rusket lett i plantene, var det fullkomment stille og fredelig. Landeveien på den andre siden av det falleferdige gjerdet var tom, med unntak av to menn som nærmet seg til hest.

Alle som bodde i området, ville med en gang ha sett at dette var noe annet enn to simple bønder. De dannet et umake par. Den yngste av dem var en høy, bredskuldret mann med selvsikker holdning. Den kastanjebrune rasehesten hans var verdt mer enn noen irsk bonde ville hatt råd til å betale, og i tillegg hadde det i mange år vært forbudt for irske katolikker å eie en hest som var verd mer enn fem pund. Følgesvennen hans var en eldre, mindre og adskillig mer spedbygd herre med briller, som humpet ubekvemt ved siden av ham på ei rødbrun merr. Han så ut som en sogneprest eller en skolemester og var definitivt ikke fra dette området.

Ingen som så dem, ville imidlertid ha gjettet hvilket strengt hemmelig og dødsens alvorlig ærend de var ute i. Oppdraget var blitt forberedt i flere måneder, og nå skulle det fullbyrdes.

Selv om de kjente hverandre veldig godt, hadde de ikke vekslet mange ordene i løpet av rideturen. Den eldste av dem så ut til å sitte litt ukomfortabelt i sadelen, og han sjekket hele tiden lommeuret i sølv. Samtidig kastet han nervøse blikk over skulderen, som om han regnet med å få øye på noen som fulgte etter dem. Han så imidlertid ikke annet enn den øde landeveien som snodde seg flere kilometer av gårde bak dem, før den forsvant over de grønne bakkekammene.

Han ville si noe. Hadde ordene på tungen. «Edgar … Jeg er full av bange anelser når det gjelder denne planen. Jeg er rett og slett ikke lenger sikker på om vi gjør det rette.»

Men han svelget ordene og forble taus. Han visste uansett hva svaret ville bli. Han kunne ikke risikere at den andre begynte å tvile på ham. Dette hadde allerede gått altfor langt til at han kunne begynne å vakle nå.

Da de kom frem til en vindskjev grind, stoppet den yngre mannen og så seg rundt. «Her», sa han bare, og så steg begge mennene av hesten. De førte dem bort til grinden og tjoret dem fast, slik at de kunne stå der og gomle på det lange gresset i veikanten.

Den yngre mannen stakk hånden ned i sadeltasken og tok opp noe som så ut som et skrin pakket inn i et tøystykke. Han behandlet det varsomt og overlot det til den eldre mannen. Han holdt engstelig rundt det mens han ventet til den andre hadde kløvet over grinden og sto trygt på den andre siden. Så leverte han fra seg gjenstanden igjen.

Nå var det definitivt for sent å gi uttrykk for den tvilen han følte.

Den eldre mannen klatret keitete over grinden og skyndte seg etter den andre, som allerede skrittet målbevisst av gårde mot midten av åkeren, med det innpakkede skrinet under armen.

Rundt dem var bladrike planter i ferd med å vokse frem i de regelmessige furene som irene kalte «latmannssenger», like struttende og livskraftige som overalt ellers utover landsbygda. Selv på de mest håpløse jordstykkene som ble dyrket opp av de fattigste leilendingene, var de mørkegrønne bladene og de små blomstene friske og ranke. De to mennene gikk taust videre til de kom til midten av åkeren. Den eldre måtte småløpe for å holde følge, og var helt andpusten da de stoppet.

Den yngre kikket bort mot veien igjen. Fremdeles ikke en levende sjel å se. Fremdeles stille, bortsett fra den milde brisen. Langt der borte gresset hestene fornøyd.

«La oss få det overstått», sa han.

De to huket seg ned mellom plantene, og selv om landskapet ikke hadde vært mennesketomt så langt øyet kunne se, ville ingen ha kunnet se dem fra veien. Den yngre mannen fjernet tøystykket rundt det han bar på, og et lite, lakkert treskrin med messingbeslag kom til syne. Han satte det forsiktig ned på bakken og åpnet lokket. I den beskyttende røde fløyelen sto rekken med små glassflasker som rommet det dyrebare stoffet.

Hver flaske inneholdt bare noen få gram av væsken. Mer var ikke nødvendig.

Han løftet en av dem ut av fløyelslommen, varsomt, for ikke å knuse det tynne glasset. Bevegelsene hans var overraskende presise og forsiktige for en så stor og kraftig mann. Mens han passet på å holde flasken godt unna nesen, fjernet han varsomt korken.

Den tykke, klebrige substansen minnet om avføring og luktet enda verre. Den eldre mannen rynket pannen mens han så på at følgesvennen tømte innholdet ned i bakken, rundt stilkene på plantene. Væsken ble raskt absorbert av den fuktige jorden. Han satte korken i flasken og la den ned i skrinet igjen.

Så lukket han lokket, pakket skrinet inn i tøystykket igjen og reiste seg med et bistert og tilfreds ansiktsuttrykk.

Den eldre mannen hadde et helt annet uttrykk i ansiktet da han kom seg stivt opp på beina igjen. Han klarte ikke å ta blikket vekk fra bakken der de hadde helt ut substansen fra flasken. Svetten som rant nedover pannen hans, skyldtes ikke den varme solen. Det gikk plutselig kaldt nedover ryggen på ham, og han stakk de skjelvende hendene ned i lommene på vesten.

«Så er det i gang», mumlet han med et høytidelig tonefall. «Måtte Gud tilgi oss, Edgar.»

«Du snakker for mye, Fitzwilliam. Kom igjen. Det gjenstår mye arbeid ennå.»

Veien tilbake til grinden ble tilbakelagt i taushet.

1

Oologah Lake

40 kilometer fra Tulsa i Oklahoma

Nåtiden

Da Erin kom frem til hytta, sto augustsolen fremdeles høyt over trærne. Sjåføren stanset bilen, en Cadillac Escalade, gikk ut og åpnet døren for henne.

«Takk, Joe», sa Erin blidt og gikk ut av baksetet med den lille ryggsekken i hånden. Den var den eneste bagasjen hun hadde med seg.

«Da må du ha en flott helg, miss Hayes», sa Joe. «Du har nummeret mitt, ikke sant? Bare ring meg når du vil, så kommer jeg og henter deg med en gang.»

Han smilte en siste gang, før han satte seg inn bak rattet igjen. Erin fulgte bilen med blikket mens den forsvant nedover kjerreveien som var den eneste adkomsten til dette avsidesliggende stedet.

«Da var vi her», sa Erin da hun var blitt alene. Hun så seg rundt.

Angela hadde virkelig ikke overdrevet da hun snakket om hvor pent det var her. Det var altså slik rikfolk levde. Og for et par dager skulle den enkle og beskjedne veldedighetsarbeideren Erin Hayes ha alt sammen helt for seg selv. Alle burde ha en arbeidsgiver som var like raus som hennes.

Oologah Lake. Navnet kom fra cherokeenes ord for «mørk sky». Det nordlige hjørnet av Oklahoma var kjent for sine skremmende stormer. I dag lå imidlertid innsjøen blikkstille. Mellom trærne kunne hun se hvordan solen glitret i den enorme vannflaten og skinte på vinduene i båthuset ved den lille brygga. Selve hytta var en lang, lav bygning, omgitt av en trehvit veranda. En gyngestol og noen vakre gamle lykter gjorde bildet komplett. De nærmeste naboene bodde omtrent halvannen kilometer innover i skogen. Det var i hvert fall det hun var blitt fortalt.

Ensomheten her plaget henne ikke det spor. Det var fredag, slutten på en lang uke, og hun tenkte ikke på noe annet enn den fredelige helgen som lå foran henne. Hun låste seg inn og tastet raskt inn alarmkoden på tastaturet rett innenfor døren.

Det Angela omtalte som en hytte, så ut til å være tre ganger så stort som Erins bitte lille hus i Crosbie Heights i Tulsa. Ikke overraskende var hytta kostbart innredet. Vegger og gulv var kledd med skinnende blank eik og valnøttre. En eller annen arkitekt hadde åpenbart tjent en solid sum på å skape dette. Interiøret var utformet som en helt perfekt blanding av tradisjonelt og moderne. Et åpent galleri løp hele veien rundt det store høyloftede oppholdsrommet, og fra dette galleriet var det inngang til de fire soverommene i annen etasje, et i hver himmelretning. Erin utforsket først huset litt nærmere, før hun bar ryggsekken opp på det soverommet hun hadde bestemt seg for at skulle være hennes i helgen. Hun hadde valgt rommet som lå mot øst, slik at hun ville bli vekket av soloppgangen. Hun la ryggsekken på sengen, skiftet til joggesko og gikk ut igjen for å utforske stiene som ifølge Angela snodde seg flere kilometer gjennom skogen.

Erin trente til Route 66-maratonen i november. Hun hadde meldt seg på for å bidra til å skaffe penger til Desert Rose Trust, en veldedig organisasjon som jobbet for å skaffe ungdommer en utdannelse. Erin jobbet for organisasjonen, og Angela var organisasjonens leder. Mens hun jogget langs stien rundt innsjøen, og solen skinte ned på henne gjennom bladverket, tenkte hun på arbeidsgiveren som var blitt en venninne. Angela hadde egentlig aldri betrodd seg til henne, men Erin hadde inntrykk av at hun og mannen levde ganske adskilte liv. De var selvfølgelig rike, ufattelig rike etter Erins standard, og bodde i et praktfullt herskapshus nord i Tulsa, men selv rike folk hadde sine problemer. Angelas mann var ofte bortreist «i forretninger». Erin lurte på om Angela kanskje hadde en annen på si, en som kunne få henne til å le og som behandlet henne med litt større ømhet. Hun hadde ikke fått annet enn små hint, men dette var ting kvinner merket.

Erin nøt den lange løpeturen gjennom skogområdene ved sjøen. Hun var nå trettitre år og hadde aldri vært i så god form. Det var en prestasjon som gjorde henne stolt. Da hun kom tilbake til hytta, var solen i ferd med å gå ned. Hun dusjet, skiftet til myke koseklær og tilbrakte kvelden med nettopp å kose seg. Angela hadde sagt at hun kunne forsyne seg med hva hun ville fra kjøleskapet. Det velfylte barskapet lot Erin imidlertid være.

Da hun hadde spist et lett måltid og tilbrakt et par timer med å lese og utforske CD-samlingen, satte hun på alarmen slik Angela hadde bedt henne om, og tuslet fornøyd opp for å legge seg. Der falt hun i søvn mens hun kikket opp på måneskinnet mellom trærne, lyttet til de dempede lydene fra skogen og kjente på forventningene hun hadde til den fredfylte helgen som lå foran henne.

Hun befant seg dypt inne i en behagelig drøm da hun plutselig våknet. Det var ikke solstrålene som vekket henne ved å stryke over ansiktet hennes for å ønske henne velkommen til en ny dag.

Det var lyden av stemmer. Det var fremdeles mørkt i rommet. Det var fremdeles natt. Hun så på klokken. Den var ni minutter på to. Hun satte seg opp i sengen og var med ett lys våken. Mens hjertet slo raskt, anstrengte hun seg for å lytte.

Stemmene var inne i hytta. Nedenunder.

Erin ble vettskremt, men tok seg raskt sammen. Hun kravlet ut av sengen og plukket opp den kompakte 9mm Springfield-pistolen som hun hadde fått av faren. Dette var én av to gaver den tidligere sikkerhetsvakten hadde gitt sin eneste datter før han døde. Før han forlot denne verden, hadde han villet føle seg trygg på at hun alltid ville være i stand til å ta vare på seg selv. Vær alltid beredt, var mottoet han hadde hamret inn i henne fra hun var liten. Erin hadde fulgt opp formaningen ved å lære seg til å håndtere pistolen trygt og effektivt, og hun hadde den alltid ladd og i nærheten.

Nå holdt hun den i et fast grep mens hun snek seg ut av soverommet og krøp sammen for å kikke ut gjennom rekkverket på galleriet. Hun gjorde seg så liten som mulig og turte nesten ikke å se. Hjertet dundret så voldsomt i brystet hennes at hun var redd vedkommende som befant seg inne i hytta, kunne høre det.

Alt lyset var på i første etasje. Fra der hun satt sammenkrøpet inne i skyggene, kunne Erin se hele oppholdsrommet og den åpne døren ut til verandaen.

Det var fire menn inne i hytta. Den ene sto med ryggen til henne. Han var høy og bredskuldret og hadde sølvgrått hår, lysebrun jakke, kakibukser og mokasiner. Den andre og den tredje sto ved vinduet. De var litt yngre, kanskje i slutten av trettiårene, og begge var slanke og så alvorlige ut. Den ene hadde mørkt hår med militærkort klipp, den andre hadde en tynn blond hestehale. Begge hadde på seg jeans og T-skjorte.

Den fjerde mannen Erin så, var kort og kraftig, med krøllete svart hår og skjegg. Han hadde slått seg ned i en av de velurkledde lenestolene.

Hva var det som foregikk? Hvordan hadde de kommet seg forbi alarmanlegget? Hvis de var innbruddstyver, hadde de sannelig en avslappet holdning til det de holdt på med. Mannen med det sølvgrå håret hadde allerede skjenket drinker til dem i slipte krystallglass og var nå på vei bort til buffeten for å hente en til seg selv.

Da han snudde seg igjen, så Erin ansiktet hans.

Det var Angelas mann. Selvfølgelig! Hun burde ha kjent igjen den imponerende store skikkelsen. Han og gjestene hans snakket åpenbart forretninger, men Erin fikk ikke med seg noe særlig av samtalen. I stedet var hun i full sving med å gruble på hvordan i all verden hun skulle forklare hva hun gjorde her. Angela hadde åpenbart ikke fortalt mannen at hun hadde latt en av de ansatte låne hytta i helgen. Hvordan ville han reagere? Med forlegenhet antagelig. Irritasjon. Kanskje også sinne. Likevel kunne hun jo ikke fortsette å gjemme seg her oppe. Dette var jo tross alt hans hytte.

Hun skulle til å kaste seg ut i det og gi seg til kjenne, men så forandret plutselig situasjonen seg der nede.

Angelas mann satte brått fra seg glasset og gjorde et tegn til de to mennene ved vinduet. Uten et ord satte de øyeblikkelig ned glassene sine og gikk raskt bort til stolen mannen med skjegget satt i. Før han rakk å reagere, hadde de grepet tak i armene hans og slengt ham ned på gulvet. Han lå så lang han var på gulvteppet. Så ble det enda verre. Rolig og avslappet fant de to mennene frem uttrekkbare batonger, av den typen politiet brukte. Det var bare nødvendig å gjøre et kast med håndleddet for å få dem til å skyte ut i full lengde. Mannen med skjegget skrek og protesterte, men det ble raskt stille igjen da slagene begynte å hagle brutalt over hodet og kroppen hans.

«Ikke her», sa Angelas mann. «Ta ham med ut.»

Erin så skrekkslagen på at de to mennene med de harde ansiktene dro det blødende offeret med ut i måneskinnet på verandaen. Mannen med skjegget prøvde å kjempe seg opp på beina.

Så ble det enda verre. Det var like før hun skrek høyt da den korthårede mannen trakk en pistol frem fra et skjult hylster. To skarpe smell drønnet gjennom hytta idet han skjøt den skjeggete mannen først i det venstre, så i det høyre kneet. De drønnende skuddene ble etterfulgt av et smerteskrik idet offeret falt sammen og rullet rundt på verandagulvet.

Mannen med det sølvfargede håret betraktet det hele uten å fortrekke en mine.

Erin trodde knapt sine egne øyne. Dette var Angelas mann!

Ingen ville komme til å tro på henne … med mindre …

Erin smøg seg langs det skyggefulle galleriet og inn på soverommet igjen. Med skjelvende hender plukket hun opp mobilen, satte i gang filmkameraet og krøp ut igjen. Hvis de fikk se henne, kom de til å drepe henne. Selv om hun var bevæpnet, ville hun ikke ha nubbekjangs overfor disse mennene.

Mannen med skjegget slepte seg bortover verandaen, vekk fra de andre. Han jamret seg i smerte mens han krafset seg fremover med hendene. Angelas mann fortsatte å betrakte ham, slik en betrakter et insekt som kryper bortover gulvet. På hans signal gikk mannen med hestehalen bort til offeret, trakk en pistol og fyrte av et øredøvende skudd mot den ene hånden hans.

Jamringen ble til et lidende skrik. De tre andre begynte å le. Så skjøt den andre ham, denne gangen gjennom låret. Så en gang til, et skudd som blåste fingrene av den andre hånden hans. Skrikene ble til et sammenhengende hyl.

Det var bare så vidt Erin klarte å holde det lille kameraet støtt i de skjelvende hendene.

«Drit i det», sa Angelas mann. «Jeg er lei av å hyre på hylingen til den kødden.»

Han stakk hånden innunder jakken og hentet frem en stor, blank revolver som glitret i måneskinnet. Han spente hanen, siktet på den skjeggete mannens bakhode og trakk av.

Både smellet og gnistene var kraftigere enn fra de andre våpnene. Mannen som kravlet rundt på gulvet, ble slengt forover i en eksplosjon av blod. Det rykket kraftig i kroppen hans. Så ble den helt stille.

Angelas mann snurret revolveren teatralsk rundt fingeren, som en filmcowboy, før han stakk den ned i hylsteret igjen. «Greit. Sleng denne søppelhaugen inn i bilen. Kutt jævelen i småbiter og kvitt dere med restene senere.»

«Greit, sjef.»

«Ah, helvete, jeg har fått blod på skoene, for faen.»

«Beklager det, sjef.»

«Drit i det. Jeg må pisse», sa Angelas mann.

Erins kropp dirret av frykt mens hun så dem trekke liket ned trappen fra verandaen og bortover mot trærne. Nå var alle mennene på vei vekk fra hytta. Dette var hennes eneste sjanse til å komme seg ut herfra. Hun skrudde av mobilen, kom seg inn på soverommet igjen og røsket til seg ryggsekken. Hun slengte mobilen ned i sekken, men hadde ikke tid til å samle sammen resten av tingene som lå strødd utover rommet.

Med sekken på ryggen og pistolen i hånden foran seg skyndte hun seg barføtt ned trappen. Hun følte seg sårbar og utsatt da hun kom ned i det opplyste rommet. Det skulle ikke mer til enn at en av mennene kastet et blikk i retning hytta, så ville hun bli oppdaget med en gang. Hvis det skjedde, visste hun at den påfølgende skuddvekslingen ville bli kortvarig. Og at hun ikke ville overleve den.

Hun var nær ved å brekke seg da hun listet seg forbi blodsølet på verandagulvet og de brede stripene det hadde etterlatt nedover trappen. Bare noen meter til, så ville hun være inne i skyggene mellom trærne. Beina hennes skalv så voldsomt at hun var redd hun komme til å falle.

Angelas mann hadde ruslet bort til et tre og sto nå og urinerte mot stammen, bredbeint og med ryggen til henne. Han støttet den venstre hånden mot hoften og plystret for seg selv. Erin passerte knapt seks meter fra ham, nær nok til at hun kunne høre plaskingen fra strålen hans mot bakken. De to andre mennene hadde båret liket bort til en hvit varebil som sto parkert et stykke unna. Den var ikke noe mer enn en blek skygge mot de mørke trærne. Hun hørte de dempede stemmene deres. De snudde seg. De kom tilbake. De kom til å se henne.

I siste øyeblikk dukket hun inn mellom de mørke buskene og holdt pusten mens hun krøp sammen. Hun satt helt urørlig, livredd for at selv den minste rasling ville kunne avsløre henne. En av mennene passerte så tett på at hun kunne kjenne peppermyntelukten fra munnen hans, kanskje fra en tyggegummi. Det var han med hestehalen. Han stoppet opp og så ut til å stivne til, som et dyr som har fått ferten av noe. Gjennom bladverket kunne hun se ansiktet som var delvis opplyst av måneskinnet og lyset fra hytta. Det glitret i øynene hans.

«Hva er det, Billy Bob?» sa den andre.

Han som het Billy Bob, sto helt stille, så nær at Erin kunne ha stukket hånden ut gjennom buskaset og rørt ved ham.

«Ingenting», sa Billy Bob og gikk videre.

Angelas mann hadde lukket buksesmekken igjen og var på vei mot hytta mens han klaget høylytt over det jævla sølet de hadde laget. De to andre vekslet et blikk. Billy Bob flirte. Så fulgte de etter ham inn i hytta igjen.

Erin krøp frem fra gjemmestedet i buskaset og løp som hun aldri hadde løpt før.

2

Galwaykysten

Republikken Irland

To dager senere

Det var kaldt for årstiden, og den vedvarende vinden som sto inn fra sjøen, fikk ham til å slå opp kragen på den gamle skinnjakken. Den svake ettermiddagssolen sank stadig lenger ned mot horisonten over Atlanterhavet og sørget for at han kastet en lang, mørk skygge over den folketomme, steinete stranden han gikk på.

Ben Hope var alene her ute, og det var han glad for. Han gikk sakte, siden han ikke hadde noe bestemt sted å gå til. Han visste heller ikke hvorfor han egentlig hadde dratt hit. Av og til stoppet han opp for å stirre utover sjøen, som om det stålgrå havet på en eller annen måte kunne gi ham de svarene han lette etter.

En gang hadde han bodd her. Han hadde tilbrakt mange timer med å stå akkurat her og se på bølgene som rullet innover og slo mot klippene. Det virket så lenge siden nå. Akkurat som han hadde gjort i gamle dager, bøyde han seg nå og måkte opp en håndfull småsteiner som han kastet ut i bølgene. Han betraktet dem mens de en etter en forsvant ned i den fresende skumsprøyten.

«Helvete», mumlet han for seg selv da den siste steinen var borte. Så snudde han ryggen til vannet og begynte å gå tilbake mot det store huset.

Da han nærmet seg, stoppet han opp igjen og så på det. Den viktorianske bygningen ruvet oppe på klippen over den lange, buede stranden som tilhørte huset. Han kjente huset veldig godt, siden det en gang hadde tilhørt ham. Likevel hadde han vært borte så lenge at han hadde glemt hvor stort og imponerende det faktisk virket.

Det hadde alltid vært for stort for ham, en enslig fyr som puslet rundt uten annet selskap enn den gamle, slitne og alltid oppskjørtede husholdersken. Han hadde uansett vært så mye borte at det hadde kjentes mer som en base enn som et ekte hjem. Den spartanske tilværelsen som omreisende frilanser som hadde spesialisert seg på å befri kidnappede mennesker, hadde egentlig ikke virket så forskjellig fra den barske militærtilværelsen han hadde hatt før det igjen.

Huset så annerledes ut nå. Selv om han var forberedt på det, kjente han at det stakk litt da han så hvor forandret det var.

Det var jo litt merkelig. Da huset var hans, hadde han ikke brydd seg så mye om det og hadde aldri ofret det en tanke når han var på sine hyppige reiser rundt omkring i verden. Nå kjente han imidlertid at de nostalgiske følelsene kom krypende.

Idiotisk. Han spurte seg selv nok en gang hva han gjorde her.

Der den steinete stranden sluttet, førte noen steintrinn opp til baksiden av huset. Rekkverket i jern var nytt. Det skyldtes vel sikkerhetsregler, antok han. Den store glassverandaen som de nye eierne hadde bygget der den gamle terrassen mot sjøen hadde ligget, var også ny. Den lave solen speilet seg i rutene.

Ben gikk rundt huset, langs en ordentlig sti som ikke hadde vært der i hans tid. På forsiden stoppet han og så opp. Av alle de nye tilføyelsene til det tidligere hjemmet hans var skiltet over inngangsdøren det mest slående. Pebble Beach Pensjonat. Det kjentes merkelig å se på det. Det var som om det ville fortelle ham at dette stedet ikke lenger tilhørte ham. Du hører ikke lenger til her.

Det var noe endelig over det. Noe ugjenkallelig.

Så hvor hørte han hjemme? Han visste ikke lenger.

Han skulle til å snu seg og gå, nedslått og trist, da han hørte en stemme.

«Mr Hope?»

Han snudde seg og fikk se en kraftig kvinne i femtiårene som sto og smilte til ham. Den vide svarte kjolen og det gråspettete håret som var samlet i en knute i nakken, ga henne et litt matroneaktig utseende. Han hadde ikke sett henne siden den dagen huset ble solgt, men i motsetning til huset så hun ikke ut til å ha forandret seg i det hele tatt. Hun var muligens litt rundere over hoftene, men det var ikke godt å si. Hun hadde antagelig hatt form som en solid buffé siden hun var tjue.

«Mrs Henry», sa han og tvang frem et smil. «Så hyggelig å se deg igjen.»

«I like måte», sa hun og smilte tilbake.

«Hvordan går forretningene?» sa han, i mangel av noe bedre.

«Kan ikke klage. Hva bringer deg tilbake til Galway? Ferie?»

«Noe sånt. Går det bra med mr Henry?»

«Han er mye bedre etter hofteoperasjonen, takk som spør. Han er på golfbanen i dag. Kommer ikke hjem før senere. Han kommer til å beklage at han ikke fikk hilst på deg.»

«Det er gjensidig», sa Ben. Egentlig var han lettet over å slippe å bli trukket inn i en samtale om den absurde sporten golf. Så vidt han husket, var det tilsynelatende det eneste Bryan Henry var i stand til å snakke om med et visst engasjement, bortsett fra den dårlige hoften. Hvordan han klarte å treffe ballen med de øynene han hadde, var ikke godt å si. Det høyre så på deg, det venstre så etter deg.

«Bli med inn og ta en drink», sa mrs Henry blidt. «Vi har nettopp fått installert den nye baren.»

Ben fulgte etter henne inn. Uansett hvor han så, dukket det opp flere merkelige minner. Det originale trepanelet i hallen var blitt revet ned for å gjøre den om til en lys og moderne resepsjon. Mrs Henry førte ham stolt gjennom korridoren som førte til det som en gang hadde vært stuen og spisestuen hans. Nå var veggen mellom dem slått ut, og de blomstrete tapetene og smakløse maleriene fikk ham til å krympe seg innvendig. Gjennom en buet åpning som ikke hadde vært der tidligere, kunne han se ut på glassverandaen, der bordene var dekket til søndagsmiddagen. Baren sto i den andre enden av rommet, og bortenfor den igjen var det plassert noen sittegrupper der et par gjester i syttiårene satt og leste i fred og ro.

I en lenestol ved vinduet satt det en ung kvinne. Ben kikket lenge nok på henne til å konstatere at hun var i begynnelsen av trettiårene eller der omkring. Det kortklippete sandfargete håret ga henne et litt alvelignende utseende, og hun hadde på seg lyseblå jeans og en hvit T-skjorte. På et lavt bord foran henne sto en åpen laptop og et halvdrukket glass rødvin. Hun så ut til å være i ferd med å føre noen notater fra en liten blokk inn på PC-en. Dette var åpenbart en som tok med seg jobben på ferie.

Ben så bort på mrs Henry igjen og innså at hun betraktet ham forventningsfullt.

«Vel?» sa hun til slutt. «Hva synes du?»

«Dere har virkelig gjort en flott jobb her», tvang han seg til å si.

«Mener du det? Det gleder meg å høre.» Mrs Henry lirket seg inn bak baren og plukket opp et glass. «Hva har du lyst på, mr Hope? Det er selvfølgelig på huset.»

En kunne visst oppnå hva som helst med løgner og smiger. «Takk. Jeg tar en Guinness.»

Mens hun gjorde seg ferdig med å skjenke ølen – korrekt gjennomført med en firkløver i skummet – ringte klokken i resepsjonen, og hun skyndte seg ut for å ta seg av gjestene. Ben slo seg ned på en barkrakk og tok en slurk av den kalde Guinnessen. Han tenkte på alle de gangene han var blitt full i dette rommet, og stakkars, plagede Winnie hadde måttet komme med en kopp sterk svart kaffe for å hjelpe ham til å bli edru igjen.

Han sukket stille for seg selv og ristet på hodet. Han hadde bare rotet det til for seg den gangen, og det gjorde han fremdeles. For et kaos livet hans var blitt. Kvinnen han elsket, foraktet ham. Hans egen sønn, Jude, ville knapt snakke med ham. Søsteren hans, Ruth, mente at han var et avskum.

Bra jobbet, sa han til seg selv.

Det hadde nå gått to måneder siden Ben forlot forloveden, Brooke Marcel, bokstavelig talt dagen før de skulle gifte seg. Slik han hadde sett det, hadde han ikke hatt noe valg, siden han måtte hjelpe en venn i nød. Slik Brooke hadde sett det, var vennen i nød en veldig tiltrekkende gammel flamme som hadde lokket ham til å stikke av med henne for å bli innblandet i enda et av de vanvittige og særdeles risikofylte eventyrene som fortiden hans rant over av.

Da Ben kom tilbake til England to uker etter at de skulle ha giftet seg, håpet han at han kunne ordne opp i situasjonen igjen og få henne til å forstå hvorfor han hadde vært nødt til å gjøre det han gjorde. Så kunne de sette en ny dato for bryllupet og fortsette det livet de hadde planlagt sammen. Det hadde imidlertid ikke gått slik. Huset i Oxford var tomt. Brooke var ikke der lenger, og hun hadde tatt med seg alle tingene sine – alt bortsett fra det lille halskjedet han en gang hadde kjøpt til henne. Det lå på nattbordet, revet i to. Ved siden av lå det en håndskrevet lapp med bare fire ord.

Ikke let etter meg

Brooke visste alt om Ben og kjente til fortiden hans og ferdighetene hans. Hun kjente til kidnappingsofrene han hadde befridd fra de mest utspekulerte skjulesteder og fått trygt hjem igjen.

Hun visste at han kunne finne hvem som helst.

Men hun ville ikke at han engang skulle prøve å finne henne. Hun kunne ikke ha sagt noe som sved mer.

Han klarte ikke å gi slipp sånn uten videre. Han måtte prøve. Måtte snakke med henne. Først tenkte han at hun kanskje hadde dratt tilbake til den gamle leiligheten i Richmond, men da han ringte, fikk han vite at en ny leieboer hadde flyttet inn der. Etterpå prøvde Ben å ringe Brookes venn og tidligere nabo, Amal.

Sist de snakket sammen, hadde Amal holdt en varm og vennskapelig tone. Ikke nå lenger.

«Hun er ikke her.»

«Det vet jeg allerede. Men vet du hvor hun har dratt? Jeg er helt nødt til å snakke med henne.»

«Jeg vet ikke hvor hun er», sa Amal med det samme kjølige tonefallet. «Men hvis jeg hadde visst det, ville du ha vært den siste jeg fortalte det til, Ben.»

Så la han på før Ben rakk å si noe mer.

Etterpå hadde Ben prøvd å ringe Jude på mobilen. Etter å ha prøvd i to dager kom han omsider gjennom. Sønnen svarte med den samme kulden som Amal hadde møtt ham med. «Det overrasker meg ikke at hun har dratt sin vei. Hun gråt en hel uke etter at du dro, og du ringte ikke en eneste gang for å høre hvordan det gikk med henne. Du har rett og slett oppført deg som en stor drittsekk overfor henne.»

«Jeg ville aldri ha såret henne med vilje.»

«Du lot henne i stikken! Må jeg minne deg om at jeg var til stede? Hva trodde du at hun ville føle?»

«Jeg er nødt til å snakke med henne. Det er ting jeg må forklare henne. Hvis hun ringer deg, må du be henne …»

«Glem det, jeg har ikke tenkt å be henne om noe som helst. Og hvis jeg kan få gi deg et råd, bør du droppe å lete etter henne. Vi vet alle at du har tjenestegjort i SAS, og at du kan oppspore hvem som helst, hvor som helst på kloden, og alt det der. Men Brooke vil ikke snakke med deg. La henne være i fred. Når jeg tenker meg om, kan du la meg være i fred også. Greit?»

«Jude, hør på meg …»

«Åh, dra til helvete, pappa.»

Til slutt prøvde han Ruth. «Hva hadde du ventet deg, Ben? Du sviktet henne. Du sviktet oss alle. Og hva med flyet mitt? Forsikringsselskapet er helt fra seg.»

Bens yngre søster var for tiden administrerende direktør i det enorme selskapet hun hadde arvet fra adoptivfaren sin, den sveitsiske milliardæren Maximilian Steiner. Flyet hun snakket om, var en prototyp på en turboprop fra Steiner Industries som Ben hadde lånt, angivelig for å ta en kort tur fra Oxfordshire til Nord-Frankrike og tilbake igjen. Ruth hadde fremdeles problemer med å forstå hvordan den lille kjæledeggen verdt to millioner euro hadde endt opp på bunnen av Tobasjøen i Indonesia.

«Jeg har jo sagt at jeg er veldig lei meg for det med flyet», sa Ben. «Situasjonen ble litt mer komplisert.»

«Det blir den alltid når du er involvert, Ben.»

Og nok en gang sto han og hørte på summetonen etter en brått avbrutt samtale.

Til slutt hadde han innsett at hvis han fortsatte jakten på Brooke og til slutt fant henne, noe som var uunngåelig, ville han bare ende opp med å skyve henne enda lenger fra seg. Det å gi opp jakten på henne var noe av det vanskeligste han hadde gjort.

Og nå satt han her og følte seg fortapt, i det som tidligere hadde vært hjemmet hans, men som han nå knapt kjente igjen. Han hadde ingen klar formening om hva som hadde fått ham til å ende opp her. Kanskje han likevel ikke var så ferdig med denne delen av fortiden som han hadde trodd. Eller kanskje han bare ville straffe seg selv ved å strø salt i sine egne sår. Det eneste han visste, var at han etter å ha virret formålsløst fra sted til sted i to måneder, mens han kastet bort pengene sine på hotellovernattinger, drakk altfor mye og tilbrakte det meste av dagen i en transelignende tilstand av sorg og savn, plutselig hadde vært på vei tilbake til Irland. Der hadde han leid en hytte ved stranden, mindre enn en kilometer unna det store huset som en gang hadde vært hjemmet hans.

Mrs Henry kom tilbake og avbrøt tankerekken hans. Hun la merke til at glasset hans var nesten tomt. «Klar for påfyll?»

«Jeg er alltid klar for påfyll.»

«Ser du den tiltalende damen der borte?» sa mrs Henry med dempet stemme. Hun nikket mot vinduet mens hun fylte opp Bens glass igjen. «Hun er en berømt forfatter.»

«Jaha?» Ben kastet et blikk over skulderen og lot for høflighetens skyld som om han var interessert. Kvinnen med det sandfargede håret bøyde seg fremdeles konsentrert over laptopen og tastet i vei, åpenbart dypt inne i det hun holdt på med. Da hun var ferdig med hva det nå var som sto i notisboken, puttet hun den ned i en smal skinnmappe, dro igjen glidelåsen og slapp den ned i tøybagen som sto ved siden av henne. Så fortsatte hun å skrive.

«Jeg lurer på hva hun skriver om», hvisket mrs Henry. Stemmen hennes røpet et snev av opphisselse. «Kanskje hun skriver om dette stedet. Det ville virkelig ha gitt oss ekstra blest.»

«Mord på Pebble Beach?» sa Ben.

«Å, du er virkelig morsom», lo mrs Henry og dultet til ham. Så skyndte hun seg av gårde igjen og etterlot ham alene ved baren.