Lovord om Susan Wiggs kjærlighetsromaner

«Susan Wiggs tegner et bilde av menneskelige forhold med en mesters finesse.»

– Jodi Picoult

«Bestselgerforfatteren Susan Wiggs’ talent avspeiles i hennes tvers igjennom troverdige karakterer og hennes måte å fremheve familiens betydning på, enten man er i slekt ved blodsbånd eller andre bånd.»

– Library Journal

«Wiggs er en av våre beste forfattere når det gjelder å skildre kjærlighet. Hun kan kunsten å skrive om følelser på praktisk talt alle sidene i bøkene sine.»

– Salem Statesman-Journal

«Wiggs tar med alvorlige situasjoner i en følsom historie som får leserne til å gråte i det ene øyeblikket og le i det neste.»

– Publishers Weekly

«Med en mesters letthet presenterer Wiggs sammensatte karakterer av kjøtt og blod og gir leseren en forfriskende ærlig kjærlighetshistorie.»

– Publishers Weekly om Huset ved Willow Lake, kåret til en av årets beste kjærlighetsromaner i 2007

«Wiggs utforsker mange aspekter ved sorg og skildrer realistiske og sympatiske karakterer.»

– Booklist

SUSAN WIGGS

En magisk sommer

OVERSATT AV Ola Karlsen

Kjære leser!

Researchen til denne boken ble en vekker for meg. Ifølge Centers for Disease Control har det i løpet av de siste fem årene blitt ti ganger så mange tilfeller av type-2 diabetes blant barn. Dette skyldes i høy grad bruk av sukker (tenk på hvor mye brus enkelte barn drikker daglig) og en passiv livsstil (alle disse timene på nett, med dataspill eller foran TV). Tenåringer har også lett for å ta lett på langtidsvirkningene av adferdsmønsteret sitt, og utsetter endringer i livsstilen til en annen dag. En livstruende sykdom som diabetes strider fullstendig mot en tenårings illusjon om at hun er udødelig. Den gode nyheten er at kosthold og mosjon vil forbedre et ungt menneskes prognoser dramatisk. Bare det å drive med idrett eller til og med ta en lang spasertur eller sykkeltur daglig, kan gi betraktelig bedre helse. Hun kan få kontroll over blodsukkeret ved hjelp av trening og riktig kosthold.

Lake Crescent på halvøya Olympic Peninsula er virkelig en av verdens mest magiske steder. Jeg håper at dine somre er fylt med like mye kjærlighet og selvinnsikt som Kates.

Susan Wiggs

Forfatterens takk

Hjertelig takk til mine første lesere: Rose Marie, Lois, Susan P., Krysteen, P.J., Anjali, Kate og Sheila. Jeg takker også Lori Cross, verdens beste leser og korrekturleser. Jeg står i gjeld til sykepleier og forfatter Andy Gienapp, og til kommunikasjonsdirektør ved Walter Reed Army Medical Center – etter din anmodning har jeg diktet opp visse deler av sykehusets oppbygging og sikkerhetsrutiner så ingen havner i trøbbel.

Stor takk til Annelise Robey ved Jane Rotrosen Agency for innspill. Og til min agent, Meg Ruley – takk for at du er en sann troende.

Til Martha Keenan, min redaktør og gode venn,

som har loset tolv av mine bøker frem til utgivelse.

Tusen takk.

DEL 1

… som dere alle vet, ser presidenten frem til å besøke noen av våre tapre soldater på Walter Reed julaften. Det gir presidenten en god anledning til å takke de i våre væpnede styrker som har tjenestegjort og ofret seg for å sikre USAs interesser og gjøre verden til et tryggere sted. Han vil også takke helsepersonellet på Walter Reed for den fremragende jobben de gjør. På grunn av plassmangel vil det imidlertid bli en begrenset pressepool. Så det blir trolig bare ett kamera slik at

korrespondentene kan delta …»

Det hvite hus, presseansvarlig

«Alle elsker en helt. Folk stiller seg i kø for å se dem, juble for dem og rope navnet deres. Og mange år senere forteller de hvordan de sto i timevis i det kalde regnværet bare for å få et glimt av den som lærte dem hvordan de skulle holde ut litt til. Jeg tror det er en helt i oss alle som gjør oss ærlige, gir oss styrke, edler oss, og til sist lar oss dø med stolthet, selv om vi noen ganger må være standhaftige og oppgi tanken på det vi ønsker oss mest. Selv drømmene våre.»

Spider-Man 2

KAPITTEL 1

Washington, D.C.

Julaften

Ambulansen som rygget inn til pasientmottaket, så ut som et hvilket som helst annet utrykningskjøretøy. Det virket som den kom fra et rutineoppdrag, kanskje med å frakte en pasient til observasjonsposten, eller kanskje det var en som skulle til operasjon. Bilen hadde de vanlige kjennemerkene, og personalet hadde standard bekledning og ID-merker i beltet. Selv pasienten så alminnelig ut på alle måter, i sykehuskittel, og med varmeteppe og oksygensmaske.

Spesialstyrkens sanitetssersjant Jordan Donovan Harris ville ikke ha sett to ganger på dem dersom han ikke hadde kjedet seg og gått bort til Shaw-fløyen, til det innbygde utkikksrommet i mesaninetasjen. Derfra kunne han se ambulanserampene og bortenfor det igjen, Rock Creek Park og Georgia Avenue. Trærne var bare og bekmørke mot teppet av snø, blekktegninger på hvitt papir. Trafikken gikk langs veier som førte til kuplene og spirene i landets hovedstad. Et nytt lag med puddersnø ga teglsteinsbygningene som utgjorde enorme Walter Reed Army Medical Center, et tidløst, fastfrosset julekortpreg. Det var bare aktiviteten ved inntaksrampene som tydet på at området rommet det ypperste forsvaret kunne by på av legebehandling.

Selv om det ikke var noen i nærheten, visste Harris at han ble holdt øye med. Det var flere overvåkningskameraer her enn i et kasino i Las Vegas. Men det spilte ingen rolle for ham. Han hadde ingenting å skjule.

Kjedsomhet var kjærkomment for en sanitetssoldat. Det at han ikke hadde noe å foreta seg betydde at ingenting hadde gått galt, ingens verden var gått i knas av en trafikkulykke, et stygt fall, høy feber eller en sjalu kjæreste med skytevåpen. På nåværende tidspunkt var det ingen som trengte å bli reddet. Men for en helsearbeider, som hadde til jobb å redde folk, betydde det at det ikke var noe å gjøre.

Han byttet stilling og skar en liten grimase. Skoene gnagde. Alle var pålagt å kle seg i paradeuniform denne dagen fordi presidenten var til stede for å besøke syke soldater og spre litt juleglede. Det var selvsagt bare noen ytterst få som var heldige nok til å se presidenten når han var på besøk. Besøkene var omhyggelig regissert av myndighetene, og følget av agenter fra Secret Service og det offisielle pressekorpset holdt ham langt unna alminnelige mennesker.

Så Harris ble litt paff da han så en gjeng med mørke dresser og uniformer gå inn i heisen under mesaninetasjen. Merkelig. Den vanlige ruten for offisielle visitter gikk innom avdeling 57, der det lå mange skadde veteraner. I dag så det ut til at rundturen også gikk innom pasientmottaket, som var grundig pusset opp takket være gaver fra en raus sponsor.

De besøkende strømmet gjennom en plettfri korridor. Instinktivt rettet Harris ryggen, klar til å gi akt, selv om ingen ville legge merke til det. Gamle vaner var vonde å vende.

Han slappet av litt. Fra det innglassede utkikkspunktet strakk han hals for å få et glimt av verdenslederen, men så bare pressen og resten av følget, anført av kommandersersjanten i hæren. Et øyeblikk senere ønsket en sivil leder alle velkommen med et stort smil. Hun så like elegant og gjestfri ut som en Georgetown-vertinne. Det var tydeligvis hun som var ansvarlig for rundturen, og hun virket ivrig etter å påpeke hvor gjennomtenkt den var.

Harris visste at hun het Darnelle Jefferson og at hun hadde arbeidet her i et kvart århundre, og likte å fortelle det til alle som ville høre. Når man så på henne ville man aldri gjettet det alle de fast ansatte her visste – at i likhet med mange av de sivile administrativt ansatte, var hun en pest og en plage for hele staben, og skapte et fjell av papirarbeid bare for å rettferdiggjøre sin egen eksistens. Uansett så hun blid og effektiv ut i en julerød kjole med den obligatoriske gule sløyfen på brystet, og smilet ble om mulig enda større da det utenkelige hendte. Presidenten gikk fra resten av gruppen og kom frem for å posere for bilder.

Så, enda mer overraskende, tok mrs Jefferson føringen på rundturen og ledet gruppen gjennom den lange, skinnende rene korridoren. To fotografer travet ved siden av dem, og de store kameralinsene fanget opp hver eneste bevegelse og nyanse til kveldsnyhetene. Selskapet stanset først ved et mottaksrom, der en såret soldat var blitt overført fra et annet sted. Harris visste at de offisielle bildene og opptakene ville vise presidenten sammen med soldaten og familien i en intim sirkel rundt sykesengen. Ingen av bildene ville få med seg de årvåkne Secret Service-agentene eller stativene og mikrofonene rett utenfor bildet.

Sånn er det med showbiz, tenkte Harris. Han forsto ikke hvordan noen kunne holde ut i offentlighetens søkelys. Så vidt han kunne begripe, måtte det være en egen form for tortur å ha alles blikk på seg.

Følget var i bevegelse igjen, nedover korridoren i retning Talbot Lounge, et av de nyrenoverte venteområdene, der det sto en fire meter høy edelgran, nydelig dekorert av byens beste blomsterhandlere. De stanset for å ta flere bilder. Harris så det blinke i blitsene, men han hadde mistet presidenten av syne.

Et annet sted i den samme fløyen lå den nyankomne pasienten i et mottaksrom med herdede glassvegger på to sider. De som kom med ham, hadde gått til hovedskranken for å fylle ut skjemaene, og det hadde ennå ikke kommet noen av sykehusstaben for å skrive inn nykommeren. De som var på vakt gjorde sannsynligvis det samme som Harris, sluntret unna mens de prøvde å se presidenten. Pasienten var alene, uten familie eller venner til å trøste ham i denne underlige nye verdenen. Noen folk hadde jo ingen andre. Harris hadde vært et kroneksempel på det, hadde det ikke vært for Schroeder. Han og Sam Schroeder hadde vært bestekamerater i årevis, siden de møttes i en krigssone i Konarprovinsen i Afghanistan. Sam og familien hans var alt som betydde noe for Harris, og han sa til seg selv at det fikk holde.

Han tok trappen ned til hovedetasjen i håp om å få se presidenten. Han visste ikke hvorfor. Kanskje det var fordi han hadde tilbrakt ti år i tjeneste for landet og enda fire år på sykehuset, der han reddet folk fra å dø. Han burde vel få et glimt av presidenten på nært hold. Det var sendt ut et rundskriv om at det skulle være en mottagelse i sykehusets rekonvalesensavdeling senere – med konsert av Gatlin Brothers – men der kom det garantert til å bli trengsel.

Et par soldater i paradeuniform sto vakt ved døren til avdelingen. Harris viftet med skriveplaten og viste frem ID-en og ga inntrykk av å være effektiv.

Straks han var inne på avdelingen måtte han virke travelt opptatt, ellers ville de forstå at han drev dank for å se presidenten, noe som ikke falt i særlig god jord.

Harris stanset utenfor mottaket der den nyankomne lå, og tok en journal fra et feste på døren, åpnet metalldekselet og lot som om han studerte den.

Lyden av fottrinn og stemmer ble høyere idet presidentens følge nærmet seg.

« … den nye avdelingen for pre-og postoperativ hjertekirurgi har det ypperste av hjerte- og lungeovervåkningsutstyr,» forklarte mrs Jefferson høyt og alvorlig. «Den er for tiden landets ledende senter for behandling, forskning og evaluering …» Hun snakket monotont som om hun leste opp fra et manus, og Harris stengte stemmen hennes ute.

Følget kom nærmere, og omsider fikk Harris et glimt av presidenten. Han hadde det medfølende uttrykket som kjennetegnet ham. Presidenten og sykehussjefen gikk vekk fra resten av gruppen. Darnelle Jefferson førte an i retning av mottaket der den nye pasienten lå.

Pokker, tenkte Harris, på tide å fordufte. Raskt – men ikke for raskt – smatt han inn på et annet mottaksrom, forbundet til avdelingen med grønne svingdører. Når han så inn gjennom de runde rutene, kunne han se rett inn til de neste to værelsene. Han så på den nye pasienten, og forventet at han skulle ligge stille og alene, sannsynligvis livredd, uten å vite at den amerikanske presidenten bare var noen få steg unna.

Bortsett fra at fyren ikke lå stille. Til å være en hjertepasient virket han svært aktiv der han satt på sykebåren og rev av seg masken.

Harris studerte journalen han hadde tatt med seg fra stativet utenfor døren. Terence Lee Muldoon, krigsveteran, overført fra et amerikansk militærsykehus i Landstuhl i Tyskland. I journalen sto det at han var tjuefem år – jævla ung til å ha hjertetrøbbel.

Gjennom årene hadde Harris sett tusenvis av hjertepasienter. De var alltid enkle å kjenne igjen på den gustne hudfargen og det matte uttrykket.

Men ikke denne karen. Selv på avstand og gjennom to dører så Harris at ansiktet hadde en frisk rosa lød, og bevegelsene hans var rasjonelle og stødige.

Akkurat da stanset følget i korridoren, og presidenten og mrs Jefferson gikk inn på værelset til Muldoon. Avlukket var for lite til at det var plass til flere, og livvaktene sto utenfor og strakte hals, med blikk i konstant bevegelse og mumling i skjulte radioer. Et par fotografer presset kameralinsene mot glasset. Presidenten håndhilste på Muldoon og gikk bak sykebåren for å ta det obligatoriske bildet.

Det var ikke et spesielt øyeblikk da Harris skjønte at noe var i veien. Han så aldri et manisk glimt i inntrengerens øyne eller hørte en sinnssyk, skingrende latter sånn som på film. Virkelig ondskap fungerte ikke på den måten. Alt var i grunnen … helt normalt.

Milde Moses, tenkte Harris.

Det var heller ikke et spesielt øyeblikk da Harris bestemte seg for å handle. Det å ta en beslutning forutsatte tankevirksomhet som ganske enkelt ikke fant sted. Harris – og den uanende presidenten – hadde ikke tid til det.

Han slo på den lydløse alarmen på radioen og smatt inn de doble dørene til det neste mottaksværelset, naborommet til det presidenten var i.

Han visste at overvåkningskameraene fanget opp alle bevegelser, men den fremmede i naborommet lot ikke til å ha lagt merke til ham.

Harris lot være å rope eller bevege seg brått. Pasienten var fortsatt ikke oppmerksom på ham, og han ville ikke tiltrekke seg oppmerksomhet. Men han måtte handle raskt, for bevegelsene hans kom til å se svært mistenkelige ut på overvåkningskameraene. De som så ham, kom til å tro at han var en gærning eller enda verre – en forbryter.

Deretter utfoldet begivenhetene seg med en eiendommelig forutsigbarhet.

Senere – mye, mye senere – skulle Harris få se opptakene fra både overvåkningskameraene og pressekorpset, men han kom ikke til å huske noe av det.

Sekunder før personalet i korridoren reagerte på alarmen, feide pasienten av seg pleddet. Med den ledige hånden røsket han av seg kittelen og avdekket flere dynamittkubber som var tapet til en vest.

«Bare prøv å drepe meg,» skrek han mot glassveggen, «så eksploderer jeg som et fyrverkeri. Og jeg tar hele denne fløyen av bygningen med meg.» Han hoppet ned på gulvet og stirret på den skrekkslagne folkemengden på den andre siden. Neven knyttet seg om tennmekanismen, klar til å detonere sprengstoffet.

Presidenten sto bom stille. Darnelle Jefferson hikstet i pur angst. Harris stivnet også til, for erfaren til å la frykten overmanne seg. Han kjente igjen tatoveringen på Muldoons underarm. Det var jernfalken og sverdet til en gren av spesialstyrkene.

Så de hadde med en barsking fra spesialstyrkene å gjøre, like gjennomtrent som Harris selv, en disiplinert drapsmann som det hadde klikket for. Attentatmannen hadde ikke sett ham ennå. Han brisket seg foran det skuddsikre glasset mens et dusin våpen var rettet mot ham.

Harris studerte den hjemmelagde bombevesten og lurte på hvordan i huleste ambulansepersonalet hadde unngått å legge merke til den. Sprengstoffet lot til å være et plastisk eksplosiv med tenner styrt av en leddet mekanisme festet med gaffatape og koblet til ledninger som detonerte sprengstoffet. Det måtte detoneres manuelt, med mindre det var en annen mekanisme han ikke kunne se.

Utenfor avlukket satte livvakter og soldater seg i sving. Trent til fingerspissene gjennom uendelige øvelser, ville de følge prosedyrene ned til minste detalj. Først ville alle dører bli låst, alle enheter satt i beredskap og alarmene ule over det enorme, snødekte området til Walter Reed. Allerede nå var det sannsynligvis et sikkerhetsteam som omringet bygningen.

Mrs Jefferson lagde en sped lyd til å være en så stor kvinne, besvimte og dro med seg en Lifepak-monitor i fallet. Den deiset i gulvet og fikk Muldoon til å skvette, og Harris var sikker på at han kom til å detonere sprengstoffet. Den venstre hånden, som hadde holdt rundt den manuelle utløseren, slapp taket et øyeblikk idet han områdde seg.

Darnelle hadde gitt Harris noen sekunders forsprang. Og det var alt han trengte.

Men det var bare én sjanse. Hvis han spolerte den, ble det hakkemat av dem alle sammen. Eller mer presist, konfetti.

Han stormet gjennom de doble dørene med alle sanser rettet mot utløserhånden til overfallsmannen. Han kastet seg med all sin tyngde mot attentatmannen i en ettgrepsteknikk, en han var opplært til, men aldri hadde brukt før nå.

Muldoon sank sammen og skrek idet Harris knuste det venstre håndleddet hans for å stanse ham. De traff gulvet samtidig. Muldoon var i sjokk på grunn av det knuste håndleddet.

Det var en begynnelse.

Det lød som et geværskudd. Harris merket at noe traff ham som en kanonkule. Helvete, hadde det svinet detonert sprengstoffet?

Nei, tennmekanismen, gikk det opp for Harris. Sammenstøtet hadde utløst den, men den hadde ikke utløst bomben. Det var den gode nyheten. Den dårlige var at fraværet av en eksplosjon tok knekken på ham. Han ble med ett tvers igjennom iskald, som om alt av krefter var blitt sugd ut av ham. Han merket alle bevegelser rundt seg, presidenten som søkte dekning, summingen av topptrente menn fra Secret Service som skred til handling. Alarmer ulte og en eller annen skrek noe. En rasende ringelyd sprengte i ørene. Stanken av kjemikalier fikk strupen hans til å snøre seg sammen.

Verden ble oppløst i dobbeltbilder idet Harris’ bevissthet sev bort som blodet på gulvet. Alle lyder tonte ut i et nifst ekko, som om noen ropte ned i en brønn. «Stopp … stopp, stopp …» Ordren som ble bjeffet ut, ga gjenklang i Harris’ hode. «Hold dere i ro, ro, ro …»

Harris’ puls svant hen. Han lå i en stadig større pøl av blod og så for seg hvordan alle kroppsfunksjoner opphørte, en etter en, lyskastere som sluknet etter endt forestilling. Han merket at det sitret i ham, eller kanskje det var attentatmannen som ålte seg mot ham. Tenk å dø sånn, tenkte han, for presidentens føtter. Det var forjævlig. I strid med all anstendighet. Det ville selvsagt ikke spille noen rolle for ham etter at han var borte. Det burde egentlig ikke spille noen rolle i det hele tatt, men av en eller annen grunn så gjorde det det.

Harris så speilbildet sitt i 360-graders-kameraet i taket. Blodet spredde seg ut som et teppe av blekk. Det ser alltid verre ut enn det er, sa han til seg selv. Han sa det til pasientene hele tiden.

Svermen kom strømmende, et virvar av svarte dresser og paradeuniformer idet Secret Service kom for anholde attentatmannen og sikre presidenten.

Harris var kald og på vei inn i mørket. Han merket hvordan han ble borte, sank ned i en mørk brønn.

«Unna vei,» bjeffet en høy stemme, ordene ga gjenklang, og stilnet hen. «Noen må se å få hjulpet denne mannen.»

DEL 2

Den beste måten å slippe unna et problem på, er å løse det.»

Alan Saporta, amerikansk musiker

KAPITTEL 2

Port Angeles, Washington

Sommer

Det er en allment anerkjent sannhet at en enslig kvinne med en halvvoksen sønn er på jakt etter en ektemann.» Mable Claire Newman myste gjennom de gammeldagse kattøyebrillene og utfordret Kate Livingston til å motsi henne.

«Veldig morsomt,» sa Kate. «Det sier du hvert år.»

«For hver sommer kommer du tilbake hit, fortsatt enslig.»

«Kanskje jeg liker meg best alene,» svarte Kate.

Mable Claire kastet et blikk ut av vinduet til vaktmesterkontoret og så på den halvvoksne sønnen og hans fullvoksne beagle som hadde drakamp om en sokk i Kates Jeep. «Dater du noen i det minste?»

«Dating er ikke noe problem. Det som er vanskelig, er å få dem til å komme tilbake.» Kate ga henne et fandenivoldsk smil, akkurat bredt nok til å gjemme seg bak. Menn ble ofte overrasket over at hun var mor; hun hadde fått Aaron da hun var tjue og hadde alltid sett ung ut for alderen. Og da de oppdaget hvilken håndfull sønnen var, styrtet de gjerne rett på dør.

«I så fall er de idioter. Du har bare ikke truffet den rette mannen.» Mable Claire blunket. «Det er en fyr som bor i Schroeders hus, som du kanskje burde treffe.»

Kate grøsset overdrevent. «Jeg tror ikke det.»

«Vent til du får se ham. Du kommer til å ombestemme deg.»

Hun åpnet et skap med en masse nøkler og fant den som var merket med Kates navn. «Jeg ventet deg ikke før i morgen.»

«Vi bestemte oss for å dra en dag tidligere,» sa Kate og håpet det ikke kom flere spørsmål. Selv om hun hadde kjent Mable Claire i hele sitt liv, var Kate ennå ikke rede til å snakke om det som hadde skjedd. «Jeg håper det er i orden.»

«Ingenting i veien med å starte sommeren en dag på forskudd. Renholderne og de som steller hagen har allerede vært hos dere. Er skolen slutt allerede?» spurte hun og skakket på hodet for å se sønnen til Kate gjennom vinduet. «Jeg trodde det var en uke igjen.»

«Niks. Klokken ringte ut for siste gang kvart over tre i går, og tredje klasse er bare et vondt minne for Aaron nå.» Kate rotet gjennom håndvesken på jakt etter nøkkelknippet. Vesken var alltid full av små lapper hun skrev til seg selv fordi hun ikke stolte på sin egen hukommelse. Dessuten fikk det henne til å føle seg velorganisert, enten hun var det eller ei. Hun hadde planlagt en masse prosjekter i sommer. Hun måtte bytte fliser på badet i første etasje på hytta. Male deler av kledningen. For ikke å snakke om å gjenopprette forholdet til sønnen, få ny fart i karrieren og finne seg selv.

I den rekkefølgen? Hun lurte litt på sine egne prioriteringer.

«Så det kommer til å gå bra,» spurte Mable Claire, «med bare dere to i det store gamle huset?»

«Ja visst,» sa Kate og syntes det var rart at de var de eneste i familien som skulle til huset ved innsjøen i sommer. Hvert år tok alle i familien Livingston sin faste pilegrimsferd til det gamle huset ved Lake Crescent, men alt hadde endret seg i det siste. Kates bror, Phil, kona og de fire barna hadde flyttet til østkysten.

Moren, som hadde vært enke i fem år, hadde giftet seg igjen på valentinsdagen og flyttet til Florida. Dermed ble Kate og Aaron alene igjen i huset i Seattle, et kontinent unna. Noen ganger var det som om en usynlig kraft hadde tatt den sammensveisede familien og splittet den opp.

Denne sommeren ble det bare de to – Kate og sønnen – som delte hytta med seks soveværelser.

Slutt å syte, sa hun til seg selv, og smilte til Mable Claire. «Hvordan har du hatt det?» spurte hun.

«Bra, alt tatt i betraktning.» Mable Claire hadde mistet mannen sin to år tidligere. «Noen dager – de fleste, faktisk – føler jeg meg fortsatt gift, som om Wilbur egentlig ikke forlot meg. Andre ganger er han like langt borte som en stjerne på himmelen. Men det går greit. Barnebarnet Luke tilbringer sommeren sammen med meg. Takk som spør.»

Kate fylte ut datoene på skjemaet for søppeltømmingen. Sommeren lå foran henne, herlig lang, en perlerad av ubrukte dager hun kunne fylle med hva hun ville.

En hel sommer, bare for seg selv. Hun kunne bruke hele tiden på å finne ut av livet, sønnen, fremtiden.

Mable Claire så på henne. «Du ser litt dratt ut.»

«Bare litt sliten.»

«Ikke noe en sommer ved innsjøen ikke kan kurere.»

Kate fikk frem et smil. «Nettopp.» Men plutselig virket ikke en sommer lang nok.

*

«’På jakt etter en ektemann’, du liksom,» mumlet Kate idet hun låste bilen utenfor Shop and Save. Hun lot et vindu stå på gløtt for at Bandit skulle få frisk luft. Aaron var allerede på vei mot inngangen. Pokker, tenkte Kate og så på en fyr som gikk over parkeringsplassen, nå kunne jeg nøyd meg med en one-night stand.

Han var et prakteksemplar i typisk lokale klær – rutete skjorte, snekkerbukse, støvler og John Deere-kaps. Han var høy og bredskuldret og hadde et målrettet, nærmest militært, ganglag. Halvlangt hår og Strike King solbriller. Men var det en hockeysveis under den grønne og gule kapsen? Ikke godt å si på avstand. Æsj, hockeysveis. Men hun tenkte at det bare var hår. Ikke noe som ikke kunne fikses med en saks.

«Mamma? Mamma.» En stemme splintret drømmen. Aaron ristet på handlevognen han hadde funnet på parkeringsplassen.

«Du oppfører deg som en utålmodig byboer,» sa hun.

«Jeg er en utålmodig byboer,» svarte han.

De gikk inn under skiltet med den smilende rosa grisen, som hadde prydet kolonialen så lenge Kate kunne huske. Skiltet reklamerte for tilbud på lønnerøkt bacon.

Kate så på grisen og lurte på hvorfor den så fornøyd ut. Hun og Aaron gikk inn for å fylle opp forrådskammeret, for huset ved innsjøen hadde stått tomt siden i fjor. Det var noe Kate elsket med dette. Det var som å begynne fra begynnelsen, med alt nytt. Og denne gang kunne hun ta alle valgene. Uten moren eller storebroren til stede, var Kate den ansvarlige voksenpersonen. For en tanke.

«Mamma? Mamma.» Aaron skulte på henne. «Du hører ikke etter engang.»

«Å, beklager, kompis.» Hun tok noen plommer og la dem i vognen. «Jeg er visst litt åndsfraværende.»

«Gjett om. Fikk du sparken, eller ble du permittert på grunn av nedbemanning?» spurte han og slengte seg på handlevognen idet hun styrte mot neste hyllerad. Han så nådeløst på henne over haugen med frokostblandinger og grønnsaker.

Hun så tilbake på den ni år gamle sønnen. Det veslevoksne spørsmålet tok henne litt på sengen.

«Kanskje jeg sa opp,» sa hun. «Har den tanken slått deg?»

«Nei, du slutter aldri.» Han nappet en stor pose Jolly Ranchers fra en hylle og slengte den i vognen.

Kate la godteriet tilbake. Jolly Ranchers hadde ødelagt flere tenner enn en dårlig tannlege. «Hvorfor sier du at jeg aldri slutter?» spurte hun litt satt ut. Etter hvert som han ble eldre, og ble mer og mer sin egen person, sa han ofte ting som gjorde henne paff.

«Fordi det er sant,» sa han. «Det eneste som kan få deg til å slutte, er om det dukker opp noe bedre, og det vet jeg at det ikke har gjort. Det gjør det aldri.»

Kate trommet med fingrene på det slitte håndtaket på handlevognen. Hun svingte ned mot hermetikkhyllene. «Ja vel?» spurte hun. «Hvorfor er du så sikker på det?»

«Fordi du går av hengslene,» svarte han.

«Det gjør jeg aldeles ikke,» sa Kate.

Men det gjorde hun. I høyeste grad. Om natten vandret hun rundt og stirret ut av vinduet, ofte så lenge at hun så lysene på Seattles fergeterminaler bli slukket etter at de siste båtene var lagt til kai. Det var da hun følte seg mest alene og redd. Det var da den evige optimisten Kate måtte vike plass for den bunnløst fortvilte Kate. Hvis hun hadde hatt noen interesse for å drikke, ville dette vært tiden for å ty til flasken. Franskmennene kaller den l’heure bleue, den blå timen før daggry. Det var da hun lot den evig muntre fasaden falle og hun satte i gang med noe hun hatet – å velte seg i selvmedlidenhet. Det var tiden til å tenke over hvor hun hadde vært og hvor hun var på vei. Dette var da det ensomme strevet med å oppdra Aaron nesten føltes umulig å hanskes med. Innen solen sto opp om morgenen, tok hun seg sammen og møtte dagen, klar til å stå på.

«Vi bør handle varer som er merket med WIC-merke,» anbefalte Aaron og pekte på et rødt og grønt merke under en stabel med hermetisk tunfisk.

Hun satte boksen tilbake som om hun hadde brent seg på den. «Hvorfor i all verden mener du det?»

«Chandler fortalte meg at moren hans kjøper tonnevis av varer merket med WIC. Women, Infants, Children,» forklarte han. «Det er en følde … føde … Et eller annet for de som er fattige.»

«Vi er ikke fattige,» glefset Kate.

Hun var ikke klar over hvor høyt hun hadde snakket før en mann i enden av hylleraden snudde seg og så på henne. Det var han hun hadde sett på parkeringsplassen, men han var mye nærmere nå. Under en tredagersstubb skjelnet hun en et kraftig kjeveparti. Han hadde byttet ut solbrillene med et par hornbriller, og den ene stangen var reparert med gaffatape. I det korte øyeblikket hun møtte blikket hans, la hun merke til at øynene hadde samme dybde og farge som årgangswhisky. Men gaffatape? Var han en taper? En nerd?

Hun kastet seg rundt for å skjule de røde kinnene, og skjøv vognen raskt i den andre retningen.

«Skjønner du?» sa Aaron. «Dette er grunnen til at jeg vet at du aldri ville sagt opp jobben. Du blir altfor flau over å være fattig.»

«Vi er ikke …» Kate tvang seg til å tie. Hun tok et langt, beroligende åndedrag. «Hør her. Vi klarer oss bra. Bedre enn bra. Jeg kom meg ikke videre i avisen, og det var på tide å gjøre noe annet, uansett.»

«Så er vi fattige eller ikke?»

Hun skulle ønske han dempet stemmen. «Ikke,» forsikret hun ham.

I virkeligheten var lønnen fra avisen knapt nok til å leve av, og mesteparten av inntekten kom fra utleie av eiendommer som hun hadde arvet etter faren. Likevel hadde jobben definert henne. Hun var skribent, og nå som hun var blitt oppsagt, føltes det som om grunnen var blitt borte under føttene hennes. «Det betyr at vi kan tilbringe hele sommeren sammen, bare du og jeg.» Hun studerte uttrykket til Aaron, og tok ordet før han ble for fortvilt. «Har du problemer med det?»

«Ja,» sa han med et skøyeraktig glimt i øyet. «Kanskje det.»

«Frekkas.» Hun trakk skyggen på Seattle Mariners-kapsen ned over øynene hans og satte av sted. Herregud, tenkte hun, før hun visste ordet av det ville den lille fregnete guttungen være like høy som henne.

Humørsvingningene hans satte henne ut som alltid, uten forvarsel og uten noen åpenbar grunn. «Dette er idiotisk,» glefset han med smale øyne og all farge borte fra ansiktet. «Det kommer til å bli en idiotisk, kjedelig sommer og jeg vet ikke engang hvorfor jeg gadd å bli med.»

«Aaron, ikke begynn …»

«Jeg begynner ikke.» Han rev av seg luen og kastet den på gulvet mellom radene.

«Bra,» sa hun og prøvde å holde stemmen rolig, «for jeg må handle. Jo raskere vi blir ferdig, desto raskere kommer vi til innsjøen.»

«Jeg hater innsjøen.»

I håp om at de ikke tiltrakk seg mer oppmerksomhet, styrte hun vognen rundt ham og fomlet seg gjennom resten av handlingen uten å vise hvor oppskaket hun var.

Hun nektet å la hans manglende evne til å beherske seg beherske henne. Når skulle det ta slutt? Hun hadde oppsøkt leger og psykologer, hadde lest hundrevis av bøker om emnet, men ingen av dem kunne gi henne noen forklaring eller løsning på Aarons temperament og sinne. Foreløpig virket det best å ta tiden til hjelp. Minuttene sneglet seg av sted der hun beveget seg opp og ned langs hyllene mens hun hele tiden ignorerte ham. Noen ganger skulle hun ønske hun kunne gå inn i hodet hans, finne kilden til det som plaget ham, og hjelpe ham. Men det fantes ikke noe plaster eller salve mot de indre sårene han bar på. Velmenende folk mente at han trengte en far. Ja, særlig, tenkte Kate.

«Mamma,» sa en lav, angrende stemme bak henne. «Unnskyld, mamma. Jeg skal prøve å ikke bli helt gæren og høyrøstet.»

«Jeg håper det,» sa hun, og hjertet brast stille, slik det alltid gjorde når de kranglet. «Det er leit og pinlig når du mister besinnelsen og skriker på den måten.»

«Jeg vet det. Unnskyld,» sa han igjen.

Hun hadde et dusin strategier, kanskje flere, for hvordan hun skulle gå videre når han var mottagelig. Men de hadde nettopp kjørt i tre timer fra Seattle, og hun var ivrig etter å komme seg på hytta. «Vi trenger noe for å lage s’mores,» sa hun.

Lettelsen gled over ansiktet hans, og han var seg selv igjen, den som ville være til nytte og glede, den gutten lærerne på skolen opplevde så sjeldent. Stormene var intense, men gikk raskt over, uten noe mer nag.

«Jeg finner det,» sa han og satte av sted.

Noen sider ved huset ved innsjøen var innhyllet av tradisjoner og eldgammel, mytisk kultur. Visse ting måtte alltid gjøres på visse måter. S’mores var bare en av dem. De måtte alltid lages med grahamkjeks med honning, ikke kanel, og den klisne marshmallowen måtte være rullet inn i mini M&M. Ingenting annet funket. Når de hadde s’mores-kveld, måtte de også leke mimeleker på stranden. Hun lagde en mental oversikt over andre obligatoriske aktiviteter og lurte på om hun kom til å huske alle sammen. Middagen måtte alltid varsles med ringing i en gammel skipsklokke som hang i en bjelke på terrassen. I juli måtte de kjøpe fyrverkeri fra Makah-stammens værbitte utsalg langs veien, og fyre dem av den fjerde. For å markere sommersolverv slepte de krokketsettet ut av skjulet, børstet spindelvevet av det og spilte til solen gikk ned klokken ti. De konkurrerte som om det sto om livet. Når det regnet, spilte de Scrabble som nådeløse konkurrenter. Denne sommeren var Aaron gammel nok til å lære seg whist og andre kortspill, men hun var ikke sikker på hvordan de skulle klare å gjennomføre de ulike spillene når det bare var de to.

Alle tradisjonene på hytta var blitt til før Kate var født, og hadde gått i arv like alvorspreget som et urgammelt ritual. Hun la merke til at Aaron og søskenbarna – Phils avkom – tok tradisjonene til seg og dyrket dem med omhu, akkurat som hun og Phil hadde gjort før dem.

Aaron kom tilbake med kjeksen, M&M og marshmallows.

«Takk,» sa hun og la varene i handlevognen. «Da tror jeg vi har alt.» Da hun trillet forbi den siste raden, så hun fyren med John Deere-kaps igjen. Han sto og studerte en hylle med fiskesluker. Denne gang fikk Aaron også øye på ham. I et øyeblikk var guttens ansikt tappet for alt annet enn en sår blanding av lengsel og nysgjerrighet idet han gikk nærmere. Fyren stakk tommelen i baklommen, og Aaron gjorde det samme. Jo eldre han ble, desto mer identifiserte Aaron seg med menn, og tydeligvis også med fremmede menn på kolonialen.

Så grep hun seg i å studere målet for Aarons oppmerksomhet, hun også. Den fremmede hadde en sjelden kombinasjon av rå maskulin tiltrekningskraft og primitiv barskhet. Hun lurte på hvor mye han hadde hørt tidligere.

Ta deg sammen, tenkte hun og skjøv vognen bort til kassakøen. Hun brydde seg ikke det spor om hva denne bondetampen med snekkerbukse og hockeysveis mente om henne. Han så ut som den typen som ikke hadde fødselsattest.

«Aaron,» sa hun, «på tide å dra.» Hun snudde seg bort for å unngå øyenkontakt med den ukjente mannen, og lot som hun studerte magasinene. Dette var stort sett det hun hadde av befatning med nyhetsmedia for tiden. Det var i grunnen ille, siden hun betraktet seg selv som journalist.

Hun så ikke på TV, leste ikke aviser, oppførte seg ikke som den hun sa hun var. Dette var enda et av hennes nederlag. I den gamle jobben, som hun ikke savnet, hadde ikke arbeidet hennes bydd på større utfordringer enn å følge med på Seattles moteliv.

People slo opp et retrospektivt: «Reality-deltagerne – hvor er de nå?»

«Et viktig oppslag for meg, det er brennsikkert,» murret Kate.

«La oss kjøpe denne om en baby med to hoder.» Aaron pekte på en av tabloidene. Kate ristet på hodet, selv om et innfelt bilde av en mann med hule kinn og hvasse øyne, militær frisyre og stilig bart fanget blikket hennes. Amerikansk helt tatt til fange av terrorgruppe, sto det i overskriften.

«Vi kjøper TV-guiden,» foreslo Aaron.

«Vi har ikke TV.»

«Så jeg vet hva jeg går glipp. Vent, se, mamma.» Han grep en avis. «Avisen din.» Han ga den til henne.

Kates hender føltes brått og uforklarlig kalde og numne. Hun hatet pulseringen i strupen, hatet hvordan fingrene skalv idet hun tok imot den. Det var bare en dustete avis, sa hun til seg selv. Det var Seattle News, en tåpelig liten ukeavis full av lokale band og poesikvelder, filmanmeldelser og svulstige kulturartikler. I tillegg til produksjon og layout var mote blitt hennes spesialitet de siste fem årene. Hun hadde skrevet spaltekilometere om innbyggernes hang til å bruke sokker sammen med Birkenstocks, den økende tendensen til å bruke piercinger som moteuttrykk fremfor tatoveringer.

Tydeligvis ikke nok, ifølge Sylvia, redaktøren. I stedet for medalje for fem års tro tjeneste, hadde Kate fått sparken.

Avisen raslet idet hun bladde til side B1 over bretten. Der, hvor hennes spalte hadde vært siden debuten, var det en annens ansikt, som gliste selvtilfreds ved overskriften. «Style Grrl,» lød signaturen, og den selvgode trendyheten i den fikk Kate til å grøsse. Style Grrl, som kalte seg Wendy Norwich, var egentlig Elsie Crump, som nylig hadde kommet seg opp fra postrommet. Dagens tema var tilstrømming til lokale spraybruningssalonger.

Helt nederst på siden, i liten kursivert skrift, sto det: Kate’s Fashion Statement tar et avbrekk.

Det var det. Hele karrieren hennes oppsummert i seks små ord.

«Hva betyr avbrekk?» spurte Aaron.

«Omtrent det samme som ferie,» sa hun og hatet den tykke klumpen i halsen. Hun satte avisen tilbake. Bortsett fra at jeg ikke kommer tilbake.

«Kan jeg få denne tyggegummien?» spurte Aaron, åpenbart ikke klar over den indre kampen i henne. «Den er sukkerfri.» Han viste henne en flat pakke som inneholdt flere baseballkort enn tyggegummiplater.

«Klart det,» sa hun og bøyde seg ned for å legge varene på kassa.

Et eldre par stilte seg i køen bak henne. Det skulle ikke mer enn et blikk til for at Kate kunne se at de hadde vært sammen i en evighet. De hadde den egne roen som kom av årevis med nærhet og omsorg, det særegne båndet som gjorde at de kunne kommunisere med et blikk eller en håndbevegelse.

Et fryktelig savn vokste i Kate. Hun var tjueni år gammel og følte at en av de viktigste gledene her i livet gikk henne forbi. Hun hadde aldri hørt en mann si at han elsket henne og mene det han sa.

Hun hadde ingen anelse om hvordan det var å ha en ekte partner, en bestevenn, en som var på hennes side uansett. Ja, hun hadde en sønn hun forgudet og en fin og stor familie. Hun var takknemlig for det og nesten skamfull for å ønske mer, men hun ville at ting skulle vært annerledes.

Likevel, noen ganger når hun så et lykkelig par sammen, hånd i hånd i kjærlighet til hverandre, merket hun et stort tomrom. Det så så enkelt ut å være forelsket. Likevel hadde det aldri hendt med henne.

For lenge siden hadde hun trodd av hele sitt hjerte at hun og Nathan hadde vært forelsket. For sent hadde hun oppdaget at det hun trodde hun hadde med ham, ikke hadde noe solid grunnlag, og da det viste seg at hun var gravid, hadde forholdet gått i oppløsning, og restene drev av sted som vrakgods.

Kate merket at John Deere-fyren holdt øye med henne mens hun tømte handlevognen. Hun var sikker på det, ante det listige blikket bak brillene. Han var to kasser bortenfor, og hadde ryggen til, men hun visste pokker så godt at han nettopp hadde stirret på henne. Han sjekket sannsynligvis om hun betalte med matkuponger.

Det raker deg ikke, tenkte hun. Og du har hockeysveis. Hun skulte på de brede skuldrene.

Hun gjorde opp det overraskende høye beløpet. Nå vel. Det krevdes litt kapital til å begynne med. Hun trakk kortet gjennom leseren og fikk en feilmelding. Herlig, tenkte hun, og trakk det igjen. «Vent på en kasserer,» sto det på skjermen.

«Jeg tror ikke kortet virket,» sa Kate og ga det til henne.

Kassereren tok det og slo inn sifrene manuelt. «Beklager, men kortet er avvist.»

Avvist. Magen sank i Kate, men hun presterte et smil. «Jeg kan skrive en sjekk,» sa hun og fant frem sjekkheftet.

«Vi tar bare imot lokale sjekker,» sa kassereren beklagende.

Kate så på paret bak seg. «Da betaler jeg kontant,» sa hun. «For dere tar vel kontanter?»

«Har du nok?» spurte Aaron. Den pipende stemmen bar langt, og hun visste at tømmerhoggertypen hørte det.

Hun snurpet leppene og telte fire tjuedollarsedler, en tier og to éndollarsedler, og trettitre cent i mynt. Det var alt hun hadde på seg. Hun så på beløpet på kassen. «Tøm lommene, Aaron,» sa hun. «Jeg har to dollar og ni cent for lite.»

Jeg hater dette, tenkte hun mens Aaron gravde i lommene. Jeg hater dette.

Hun holdt et blekt, stramt smil på plass, og hun unngikk øyenkontakt med kassereren og paret bak seg.

«Jeg har en kvartdollar og en penny,» sa Aaron, «og det er det hele.» Han ga henne pengene.

«Da må jeg sette noe tilbake.» Kate skulle hun ønske hun kunne synke ned i et hull i gulvet. «Unnskyld,» sa hun til det eldre paret. Hun grep posen med Cheetos, yndlingssnopet deres.

«Ikke Cheetos. Hva som helst annet Cheetos,» hveste Aaron sammenbitt.

«Ikke gjør det,» sa en mørk, rolig stemme bak henne. «Det er i orden.»

Selv før Kate snudde seg for å se på ham, visste hun at det var den fyren med hockeysveisen som reddet henne.

Hun tok et dypt åndedrag og snudde seg. Gå vekk, ville hun si til ham. Jeg trenger det ikke. I stedet sa hun: «Det er ikke …»

«Ikke noe problem.» Han ga kassereren to dollar og gikk ut av døren med varene sine.

«Hei, takk,» sa Aaron.

Mannen snudde seg ikke, men hilste til bremmen idet han gikk.

Fullstendig ute av seg pakket Kate varene i poser og satte dem i vognen. Hun skyndte seg ut i håp om å ta igjen fyren før han kjørte. Hun så ham i en grønn pickup på vei ut av parkeringsplassen.

«Det var snilt av ham, ikke sant?» sa Aaron.

«Jepp.»

«Du glemte å si takk.»

«Jeg glemte det ikke. Jeg ble … paff, og så kjørte han før jeg rakk å si noe.»

«Du ble ikke paff,» sa han. «Du ble flau.»

Hun åpnet munnen for å protestere. Så slapp hun skuldrene ned. «Fullstendig ydmyket.» For Aarons skyld greide hun å mønstre et smil. «Det skulle jeg ikke ha sagt. Jeg burde ha minnet deg om at vennlighet fra fremmed er en sjelden og herlig ting.»

«En sjelden og herlig og ydmykende ting,» sa han.

«Hjelp meg med varene, smarten. La oss komme oss til innsjøen før isen smelter.»