Louise Allen

Fortidens hemmeligheter

Oversatt av Torstein Velsand

Kjære leser!

Slektsgransking er en fascinerende hobby, men kan iblant gi sjokkerende innblikk i våre forfedres liv. Jeg har funnet mange ideer til handlingen i min egen families historie. Den georgianske epokens strenge strafferegime og tidvis vilkårlige rettssystem – ta for eksempel stuepiken som ble hengt for å ha stjålet en sølvskje som siden viste seg å ha falt under en stol – har fått meg til å tenke på hvordan det er for en uskyldig person å stå overfor trusselen om å bli arrestert, og dette ble til en av trådene i denne historien.

Et annet element dreier seg om datidens mangelfulle medisinske kunnskap, antagelig tok legene livet av flere enn de helbredet. Snart satt jeg med en helt og en heltinne som i ren desperasjon tyr til et fornuftsekteskap som siste utvei, og som aldri forventer at det skal vare lenger enn én natt.

Men hva om det gjorde det? Hva om Julia Prior og Will Hadfield plutselig satt der og var både i live og gift – men like fullt fremmede for hverandre? Jeg håper du vil ha like stor glede av å følge fortellingen som jeg hadde av å skrive den.

Louise

Første kapittel

16. juni 1814 – vertshuset Queen’s Head, Oxfordshire

Han utstrålte kraft og maskulin arroganse i talglysskjæret som flakket over de lange, nakne lemmene mens han skjenket rødvin i glasset og tømte det i én lang slurk.

Å ligge i armene hans i den uvante sengen hadde ikke vært slik hun så det for seg. Hun hadde håpet på mer ømhet og ventet seg mindre smerte. Men hun hadde vel vært uvitende, da, og så fikk hun heller være mer realistisk neste gang. Julia krøllet seg sammen i den varme gropen etter kroppen hans.

«Jonathan?» Han ville komme tilbake nå, omfavne henne, kysse henne og si mer om planene deres, og så ville all usikkerhet fordunste. Under den halsbrekkende ferden fra Wiltshire hadde han ridd ved siden av vognen nesten hele veien, og middagen i skjenkestuen nedenunder hadde ikke gitt anledning til å drøfte det kommende samlivet deres.

«Julia?» Han virket fraværende. «Du kan vaske deg der borte.» Han nikket mot skjermbrettet i kroken og skjenket seg et glass til, med ryggen mot henne.

Hun kjente ubehaget komme snikende. Var Jonathan skuffet over henne? Kanskje han bare var trett, det var iallfall hun. Julia dro av seg de sammenviklede lakenene, la et av dem rundt seg og tuslet bort til vaskestellet bak skjermbrettet.

Å elske hadde vært en pinlig sølete affære, enda et lite sjokk på en kveld full av overraskelser. Det hadde hun igjen for å tenke som en kjærlighetssyk jentunge. Det var på tide å begynne å oppføre seg som en voksen kvinne igjen, en som brukte fornuften og tok styring over sitt eget liv, tenkte hun og smilte skjevt av de romantiske dagdrømmene sine. Dette var virkelighetens verden, og hun var sammen med mannen hun elsket, en mann som elsket henne høyt nok til å trosse skandaler og rive henne ut av klørne på slektningene hennes.

Skjermbrettet sto delvis foran vinduet, og hun strakte seg etter gardinet og trakk det ordentlig for før hun lot lakenet falle.

«Ekspress til London!» Hun hørte et skingrende trompetstøt utenfor. Julia kikket ut gjennom gardingløttet idet postvognen kom ramlende gjennom åpningen foran stallgården og svingte til høyre. Så var den borte. Merkelig. Men hvorfor synes jeg at det er merkelig?

Julia var for trett til å gruble over rare innfall. Hun vasket seg, la lakenet pyntelig rundt seg og gikk frem foran skjermbrettet. Sommerfuglene i magen gjorde uventet mye av seg. Jonathan var halvveis påkledd nå, og satt og stirret inn i den tomme kaminen mens han tvinnet stetten på vinglasset mellom fingrene. Skjorten var åpen og blottet det muskuløse brystet og den mørke stripen av hår som forsvant ned i knebuksene … Hun fulgte den med blikket og kjente hvordan hun rødmet.

Så kaldt det var uten varmen fra kroppen hans. Julia skjenket seg vin og krøp opp i den nedslitte gamle lenestolen foran ham. Jonathan tenkte nok på morgenen som ventet, på den lange veien nordover mot grensen til Skottland, på ekteskapet deres. Kanskje var han redd de ville bli forfulgt, men hun tvilte på at fetter Arthur gadd bry seg med hvor det ble av henne. Kusine Jane kom vel til å hyle og bære seg om skandalen, men det verste for henne var nok å ha mistet slaven sin.

Vinen var noe billig skvip, sur og tynn, men den fikk i det minste tankene i sving. Det var som om hjernen hennes hadde tatt seg fri de siste dagene, og gjort henne til en tomhjernet, forelsket jentunge istedenfor den oppegående kvinnen hun var.

Du er forelsket. Og du har kastet deg inn i det hals over hode, hørte hun en stemme inni seg si, formodentlig samvittighetens røst. Ja, men det betyr ikke at jeg må være et ubrukelig mehe, innvendte hun. Jeg må tenke på hvordan jeg kan være til hjelp.

At den ubekvemme, halsløse flukten måtte legges utenfor allfarvei, hadde virket opplagt nok da Jonathan først fikk forklart henne hvorfor de ikke dro rett nordover til Gloucester og fulgte veien mot grensen. Å ta en avstikker nordøstover til Oxford for så å fortsette rett nord ville forvirre forfølgerne, og kom de seg først så langt, ville veien bli bedre. De hadde svingt inn på bomveien mellom Maidenhead og Oxford for omtrent seksten kilometer siden, men vertshusene i Oxford var visst så fryktelig dyre, så dette, utenfor byen, var et mer fornuftig valg den første natten.

Hun skulle styre med pengene nå, rasjonere omhyggelig, i det minste spare Jonathan for bryet med å ta seg av regningene. Nordover til grensen. Til Gretna. Så romantisk.

Nordover. Det var det som var galt. Vinen skvulpet over i glasset og laget flekker på lakenet, som blod. Postvognen skulle til London, og den hadde svingt til høyre, i samme retning de var på vei da de kom hit.

«Jonathan.»

«Ja?» Han så opp. De blå øynene som alltid fikk hjertet hennes til å sitre, var like uutgrunnelige som alltid.

«Hvorfor kjørte vi seksten kilometer sørover før vi kom hit?»

Ansiktet hans hardnet til. «Fordi det er veien til London.» Han satte fra seg glasset og reiste seg. «Kom og legg deg igjen.»

«Men vi skal ikke til London. Vi skal til Gretna for å gifte oss.» Han svarte ikke, og hun kjente strupen snøre seg sammen da sannheten gikk opp for henne. «Vi skal ikke til Skottland, skal vi vel?»

Jonathan trakk på skuldrene, men gadd ikke å nekte. «Du hadde aldri blitt med hvis du hadde visst bedre, hadde du vel?»

Hvordan kunne verden forandre seg slik i løpet av et hjerteslag? Hun hadde kjent frosten i seg før, men det var ingenting mot dette. Han var ikke til å misforstå. «Du elsker meg ikke, og du akter ikke å gifte deg med meg.» Det var ikke noe i veien med tankevirksomheten hennes lenger.

«Eksakt.» Han smilte, dette dvelende, søvnige smilet. «Du var slik en plage for familien din, du klamret deg fast, ville absolutt bli værende.»

«Men gården er hjemmet mitt!»

«Var hjemmet ditt», rettet han. «Da faren din døde, gikk den i arv til fetteren din. Du ble en utgiftspost, og ingen var dum nok til å gifte seg med et beregnende fjols av en blåstrømpe som deg uten medgift. Derfor …»

«Derfor tenkte Arthur at en skandalepreget flukt med Janes svarte får av en firmenning ville sørge for at han ble kvitt meg for godt.» Jo, det var åpenbart nå. Og jeg som har ligget med deg.

«Nettopp. Jeg har aldri tvilt på din intelligens, Julia. Du var bare litt treg i oppfattelsen denne gangen.»

Hvordan kunne han se ut som før og snakke som før, men likevel være så fullstendig ulik mannen hun hadde trodd at hun elsket? «Og så fikk de deg til å fremstå som et misforstått utskudd, så jeg skulle synes synd på deg.» Planen var så åpenlys som om den lå nedskrevet foran henne. «Jeg hadde aldri trodd at Arthur kunne være såpass snedig.» Frosten ble til is i henne, langt inn i margen. «Og hva vil du så foreta deg nå?»

«Med deg, min kjære?» Jo, der var det, nå som hun visste hva hun skulle se etter: et ulveglimt i de blå øynene. Grusomt, skadefro. «Du kan gjerne bli med meg, om du vil. Du er ikke mye tess i sengen, men jeg kan alltids lære deg opp.»

«Bli elskerinnen din?» Over mitt lik.

«Ja, en måned eller to, hvis du duger. Vi skal jo til London, du finner nok på noe der. Kom og legg deg nå, og vis meg at du er noe å samle på.» Jonathan reiste seg, grep hånden hennes og dro henne opp.

«Nei!» Julia trakk seg unna. Fingrene hans skar seg så dypt inn i håndleddet at hun var redd det skulle knekke.

«Du er et ludder nå», sa han, «så du kan bare gi deg. Gjør det beste ut av det. Hvem vet, kanskje du vil like det.»

«Nei, sa jeg.» En løgner var han, en svindler, men han ville vel aldri ty til vold?

Hun tok visst feil i så måte også. «Du gjør som jeg sier.» Smerten i håndleddet var kvalmende da hun strittet imot.

Føttene gled på de blankslitte gulvbordene, kaminteppet skrukket seg, og hun snublet. Hun kjente et lynstøt av smerte i armen da hun falt, så løsnet Jonathan grepet, og hun var fri. Hulkende av smerte, frykt og sinne ramlet Julia mot kaminen med et brak. Ildrakene datt over henne og støtte mot albuen og hånden som en skur av harde små slag.

«Kom deg opp, din klønete ku.» Jonathan dro henne opp etter håret. Det var umulig å vri seg unna. Julia hamret løs på ham og fikk inn et slag så det sang i armen. Jonathan slapp henne med et gisp. Kom deg opp, løp … Hun veltet seg vekk, støtte mot sengeenden, kom seg skjelvende på bena.

Stillhet. Jonathan lå utstrakt ved kaminen med hodet i en mørkerød pøl. Hånden hennes var våt. Julia så på fingrene sine. De knuget om ildraken og var flekkete av blod, det samme blodet som dryppet fra jernet.

Blod. Så mye blod. Hun slapp ildraken, og den rullet bortover gulvet og stanset mot den bare foten hans. Ikke over mitt lik. Over hans. Gud, hva har jeg gjort?

Andre kapittel

Midtsommeraften 1814, godset King’s Acre, Oxfordshire

Nattergalen stanset henne. Hvor lenge hadde hun vært på flukt? Fire døgn? Fem? Hun visste ikke lenger. Hun kjente ikke smerten mer da hun slepte seg opp på broen, blemmene var bare nok en del av elendigheten, og da hun nådde midten, lå vannet der og skinte så vakkert i månelyset.

Fred. Ingen folk, ingen larm, ingen forfølgere å frykte. Bare månen som speilet seg i det klare tjernet, mørk skog og den lille fuglen som sang så fortryllende i den varme natten.

Julia tok av seg kysen og snudde seg langsomt. Hvor var hun nå? Hvor langt var hun kommet? Det var for sent å angre på at hun ikke hadde blitt værende og prøvd å forklare at det hadde vært en ulykke, i selvforsvar.

Hvordan hadde hun rømt? Hun visste det knapt nok selv. Hun husket at hun skrek og skrek mens hun rygget vekk fra det grusomme synet på gulvet. Da folk kom brasende inn i værelset, hadde hun gjemt seg bak skjermbrettet for å skjule sin nakenhet, for å slippe vekk fra blodet. De enset henne ikke der de stimlet sammen rundt liket.

Bak skjermbrettet lå klærne hennes. Hun hadde vasket hendene og kledd på seg for å se litt mer anstendig ut før hun trådte frem for dem. Av en eller annen grunn hadde det virket viktig. Hun hadde slett ingen tanker om å stikke av fra det hun var kommet i skade for å gjøre.

Jonathans lommebok lå på jakken hans. Det måtte ha vært instinktet som fikk henne til å stikke den i vesken. Så, da hun kom frem for å møte det uunngåelige, var rommet fullt av folk, og mange trengte seg sammen i døråpningen for å få et gløtt.

Ingen la merke til den unge kvinnen i enkel grå kåpe og stråkyse. Hadde noen i det hele tatt sett at hun var der da de stormet inn? Kanskje hun hadde kommet seg bak skjermbrettet før døren gikk opp. De måtte ha tatt henne for å være en tilskuer, nok en gjest som hadde latt seg tiltrekke av støyen og sto der blek og skjelvende av synet.

Drevet av fluktinstinktet, av byttedyrets list, løp hun ned baktrappen og ut i gårdsrommet, der hun gjemte seg blant noen sekker på en bondekjerre. I dagrenningen hoppet hun av i smug, langt ute på den ukjente landsbygda. Og siden hadde hun trasket og gjemt seg og sneket seg med på kjerrer.

Tenk om hun kunne ha sittet slik en stund og nytt freden, det velsignede fraværet av folk hun måtte lyve eller gjemme seg for. Om hun bare kunne glemme frykten et øyeblikk, lenge nok til at hun fikk krefter til å fortsette.

*

Den høye grå skikkelsen skimret måneblekt midt ute på den smale steinbroen. Langt mørkt hår flagret lett i kveldsbrisen. En kvinne. Umulig. Han måtte se syner.

Will anstrengte alle sanser. Stillhet. Så ble kvelden gjennomtrengt på ny av tre langtrukne fløyt som innledet nattergalens flytende tonestrøm, så smertefullt vakker at han lukket øynene.

Da han åpnet dem igjen, ventet han å være alene, men skikkelsen var der fortsatt. Det var et hardnakket synsbedrag, dette. Da snudde det seg foran øynene på ham, ansiktet var en hvit oval. Et gjenferd? Det var latterlig engste seg for skrømt når han snart var et selv. Jeg tror ikke på gjenferd. Jeg nekter. Det var ille nok som det var, om han ikke også skulle frykte å hjemsøke dette stedet selv og se hvordan det forfalt i hendene på Henry, den ødelanden.

Nei, naturligvis var det en ekte kvinne av kjøtt og blod som sto der, med det bleke ansiktet i skarpt relieff mot det mørke håret. Will trakk inn i skyggene langs bredden og listet seg nærmere. Hva gjorde denne inntrengersken så langt inne på parkområdet som omga King’s Acre? Hun var minst halvannen kilometer fra landeveien som førte til tollbommen mellom Thame og Aylesbury.

Den lange grå kappen gled ned fra skuldrene hennes, og han så at hun var høy. Hun bøyde seg over rekkverket, stirret ned som om det skjulte seg en hemmelighet i det mørke vannet. Hver bevegelse røpet utmattelse, tenkte han, før han stivnet til idet hun gjorde mine til å klyve over steinkanten.

«Nei!» Will tvang bena til å røre på seg, snublet bort til broen og grep tak i endestolpen på rekkverket. «Nei! Ikke hopp! Ikke gi opp, hva enn det er som …» Bena sviktet, og han falt hostende på kne.

Et øyeblikk trodde han at han hadde skremt henne så hun ville hoppe, men så gled spøkelseskvinnen ned fra rekkverket og løp bort til ham.

«Sir, skadet du deg?»

Hun la armen rundt skuldrene hans og trakk ham inntil seg. Will lukket øynene. Trangen til å overgi seg til den enkle trøsten i en menneskelig berøring var overveldende.

«Nei. Jeg er bare syk. Ikke noe smittsomt», tilføyde han da hun ga fra seg et lite gisp. «Ikke … vær redd.»

«Det er ikke meg jeg er redd for», sa hun kort, nesten utålmodig. Hun flyttet seg så han ble liggende mot skulderen hennes og la en sval hånd på pannen hans. Will holdt tilbake et sukk av ren nytelse. «Du har feber.»

«Jeg har ofte det på denne tiden av døgnet.» Han pustet anstrengt. «Jeg trodde du skulle til å hoppe.»

«Langt ifra.» Hun ristet bestemt på hodet. «Jeg fatter ikke at noen kan la seg drive til noe slikt. Å drukne må være grusomt. Dessuten er det alltid håp. Alltid.» Stemmen hennes var dempet og litt hes, som om hun nettopp hadde grått, men det ante ham at den alltid ville være mild, selv når hun snakket med slik skråsikkerhet som nå. «Jeg hvilte meg litt mens jeg så på månen i vannet. Det var så vakkert og fredfylt, og nattergalen sang så vidunderlig. Jeg trengte litt ro og skjønnhet», la hun til, og gjorde et tappert, men mislykket forsøk på en sørgmodig latter.

Noe var galt. Han merket hvor anspent og sliten hun var. Passet han ikke på, ville hun stikke av. Eller kanskje ikke. Hun virket svært så oppsatt på å ta seg av ham. Han tvang seg til å være rolig og godsnakket med henne som om hadde å gjøre med et såret dyr. «Det er nettopp derfor jeg går hit ved fullmåne», innrømmet han. «Og det blir ikke mindre fortryllende av at det er midtsommeraften. I slikt måneskinn kan man innbille seg litt av hvert.» Som at jeg er frisk igjen … «Jeg trodde først du var et gjenferd.»

«Langt ifra», gjentok hun, nå med et anstrøk av oppriktig morskap som lot til å overraske henne. «Jeg er nok mer håndfast enn et spøkelse.»

Hver fiber i kroppen hans, en kropp han trodde hadde gitt avkall på interessen for det motsatte kjønn for lenge siden, strittet i protest. Hun kjentes vidunderlig myk og formfull, men likevel så fast. Det var så vidt han ikke protesterte da hun slapp ham og reiste seg.

«Hva er det jeg tenker på? Sitte her og sludre om gjenferd og nattergaler? Jeg må hente hjelp til deg. Er det langt til folk?»

«Det trengs ikke. Jeg bor rett …» Will slapp opp for pust og vinket i omtrentlig riktig retning. «Kanskje du vil hjelpe meg opp.» Det var ydmykende å måtte spørre, men han hadde lært av bitter erfaring gjennom disse lange månedene at det var best å svelge stoltheten – det nyttet ikke å kjempe. Hun trengte hjelp, men han kunne ikke hjelpe henne hvis han lå slik.

«Bli her, du. Jeg skal gå etter hjelp.»

«Nei.» Han kunne fortsatt gi en ordre når det trengtes. Hun snudde seg igjen, nølende riktignok, men hun snudde seg. Will hevet høyrehånden. «Bare vær her litt, er du snill.»

Hun ville si imot ham, det merket han, men hun knep leppene sammen – lepper det ante ham at var myke og fyldige, skjønt det var ikke godt å vite i tussmørket – og tok hånden hans i et fast grep.

«Formodentlig», sa hun mens han kom seg på bena, «vil du påstå at du er gammel nok til å vite ditt eget beste, men jeg må oppriktig si, min herre, at å gå på måneskinnstur med feber er ren og skjær dumskap. Du blir dødssyk.»

«Ingen grunn til bekymring.» Will støttet seg mot steinkanten og rettet seg opp så godt han kunne. Hun var høy, denne spøkelseskvinnen, hun trengte bare å legge hodet litt bakover for å se ham i ansiktet. Nå så han en misbilligende mine i disse trekkene, elfenbenshvite i det bleke månelyset. Han kunne ikke anslå hvor gammel hun var eller skimte noen detaljer, men jo, munnen var stor og fyldig, skjønt den for øyeblikket var smal og bebreidende. Hun likte visst heller ikke å bli motsagt, lot det til. «Jeg er så godt som død allerede.»

Han så at hun straks forsto hva han mente, og ventet på de beklemte protestene folk pleide å møte ham med når han fortalte sannheten. Men alt hun sa, var: «Det gjør meg vondt å høre.» I månelyset så hun jo sikkert hvor elendig han var, så kanskje var hun ikke så overrasket. Det var et mirakel at synet av et vandrende skjelett ikke hadde skremt henne på sjøen. «Jeg har trengt meg inn på dine enemerker, skjønner jeg. Jeg beklager det også.»

«På ingen måte. Velkommen til King’s Acre. Vil du ledsage meg hjem og innta noen forfriskninger? Siden kan kusken kjøre deg videre dit du skal.» Hun bet seg i leppen og vek unna med blikket. Han var visst ikke så harmløs i hennes øyne som han hadde trodd. «Jeg forsikrer deg om at det godt kan skje med behørig anstand. Jeg har en høyst pålitelig husholderske.»

Forsikringene hans lokket frem et smil, og det var vel ikke annet å vente, tenkte han. Han narret seg selv hvis han trodde hun tok ham for å være den farlige skjørtejegeren han en gang hadde hatt ry på seg for å være. Selv det mest nervøse damemenneske kunne med et blikk slå seg til ro med at faren for overgrep fra hans side var liten.

«Dette med anstand er for øyeblikket min minste bekymring, sir.» Det var noe bittert i stemmen hennes som han ikke helt fikk tak i. «Uansett vil jeg nødig være til bry for deg og dine på denne tiden av døgnet.»

Will hadde fått kontroll over pusten igjen, og over tankene også, merket han. Respektable unge damer – og dette var så avgjort en dame, om enn ikke blottende ung – dukket ikke opp en månenatt, uten bagasje og ledsager, uten grunn.

«Tenk ikke på klokken, tjenerstaben min er vant til at jeg holder det gående utover natten. Men reisegodset, ma’am? Og piken? Jeg kan få noen til å hente begge deler for deg.»

«Jeg har ingen av delene, sir.» Hun snudde seg vekk og gjorde et tydelig forsøk på å beherske stemmen. «Jeg er … en smule på villstrå.»

*

Hun kunne ikke fortelle ham sannheten, Julia skjønte det, men fristelsen til å la tårene flomme, kaste seg i armene på den aldrende mannen og øse hele historien ut av seg var uhyre sterk. Han tilhørte formodentlig magistratet, og selv om han ikke gjorde det, ville han være forpliktet til å varsle lovens håndhevere. Men hun hadde tråkket rundt på landsbygda, gjemt seg i løer og bare ofret en skilling iblant på brød og ost og tynnøl, og hun var utslitt, oppgitt og ute av seg. Hun fikk nøye seg med en del av sannheten, og håpe at hun viste seg å være en dyktig løgner.

«La meg si det som det er, sir», sa Julia, og var takknemlig for beskyttelsen mørket ga. Hun skulle gjerne sett øynene hans. «Jeg har rømt hjemmefra. For noen dager siden.»

«Kan jeg spørre hvorfor?» Stemmen hans, merkelig ung i forhold til alderen, var like utstudert ikke-dømmende som det magre ansiktet.

«Fetteren min, som jeg er helt avhengig av, ville gi meg til en mann som bare var ute etter min … ulykke. Jeg så ingen annen utvei enn å stikke av, men jeg er akkurat like fortapt, jeg skjønner jo det nå. Jeg forstår det hvis du nødig vil ha med meg å gjøre under slike omstendigheter. Hustruen din …»

«Jeg har ingen», sa han kjølig. «Og jeg nærer ingen betenkeligheter, ma’am, bare sorg over at du må gjennomleve slike prøvelser.»

Han burde ikke si noe. Julia tvilte ikke på at han snakket fullkomment sant om helsen sin, mannen var åpenbart svært syk. Kroppen hans var bare skinn og ben, svøpt i utsøkte klær, det hadde hun kjent da hun holdt ham oppe. Han var høy, godt over en meter og åtti, og i sin ungdom måtte han ha vært velbygd og kraftig. Nå pustet han anstrengt, og pannen hadde vært feberklam mot håndflaten hennes.

Han hadde kommet henne til unnsetning da han trodde hun ville kaste seg i vannet, og ikke fordømt henne da hun fortalte ham en liten del av sine katastrofale feilvurderinger. Det minste hun kunne gjøre, var å hjelpe ham hjem og trosse den lille faren for at signalementet på en ettersøkt morderske hadde nådd hit alt. Én natt måtte hun da være trygg? Myndighetene kjente ikke navnet hennes, og Jonathans dokumenter lå i lommeboken hans, som hun hadde i vesken. Den lokale konstabelen hadde bare et navnløst lik og en like navnløs rømling å forholde seg til.

Hun måtte simpelthen ta imot den hjelpen hun kunne få. «Kom, sir. Vil du ikke la meg gå etter hjelp, så hold meg i det minste i armen. Du burde ikke være her ute og overanstrenge deg.»

«Du snakker akkurat som Jervis, kammertjeneren min», svarte han en anelse skarpt. Et øyeblikk trodde hun han ville la stoltheten seire over fornuften, men så lot han henne stikke armen under hans og støtte ham litt.

«Det var denne veien du sa, sir, var det ikke?» Hun begynte å gå på de såre føttene sine, og prøvde å holde haltingen i sjakk så han ikke skulle merke noe og avslå hennes hjelp.

«Jeg heter William Hadfield», sa han etter noen skritt. «Bare så du vet hvem du berger. Baron Dereham.»

Navnet sa henne ikke noe, men hun flakket jo tross alt omkring mer enn hundre og femti kilometer hjemmefra, og familien hennes pleide ikke omgang med adelen, skjønt de tilhørte de kondisjonerte. «Og jeg heter …»

«Du trenger ikke si det.» Han pustet tungt, og Julia fikk et kjærkomment påskutt til å saktne farten. Hun var sliten og trett og nesten mer utmattet av frykt enn av legemlig utmattelse.

«Det spiller ingen rolle, mylord. Jeg heter Julia Prior. Miss», tilføyde hun dystert. Levende eller død, hun skulle aldri være noe annet heretter. Så gikk det opp for henne at hun hadde røpet sitt virkelige navn. Ditt fjols, skjente hun på seg selv. Men nå var det for sent, og uansett var det et helt alminnelig navn.

«Til venstre her, miss Prior.» Lydig slo hun inn på stien han viste henne. Til hennes forferdelse gikk den opp en bakke. Hvordan skulle lord Dereham klare dette med bare hennes ynkelige bistand? Da sa han, som om han leste tankene hennes: «Her kommer kavaleriet, du trenger ikke bære meg lenger.»

Julia skulle til å innvende at hun bare støttet ham, men lot det være. Noe i stemmen hans gjorde det klart at baronen nektet å bøye seg for sin tilstand, og at han på det sterkeste ville motsette seg å bli dullet med. I sine velmaktsdager måtte han ha vært både hovmodig og selvsikker, så iherdig som han nektet å godta sitt forfall nå, fastslo hun.

«Mylord!» To menn kom løpende ned skråningen fra en ventende gigg. Den ene så hun med et blikk at måtte være kammertjeneren da han kom nærmere, han var velpleid, sirlig og uklanderlig, og utstøtte små dempede smattelyder. Den andre, som hadde støvler og vadmelsjakke, var like åpenbart en stallknekt.

«Jervis, hjelp damen opp i vognen.» Han slapp armen hennes, og Julia lot seg geleide opp i den beskjedne doningen som om hun var en hertuginne og vognen en gallakarét. Bak seg hørte hun en lavmælt ordveksling som brått tok slutt da baronen bjeffet en ordre og tok plass overfor henne.

Stallkaren gikk frem til hesten og leide den av sted, mens kammertjeneren fulgte etter til fots. Etter noen minutters taushet kom de til en vidstrakt plen, og hjulene knaste mot grusgang.

«Det er jo et slott!» Julia bråvåknet fra de kvernende tankene sine og blunket opp mot skyteskår og tårn, overdådig gotisk og romantisk i sølvlyset.

«Et meget lite et, må jeg understreke. Og for en romantisk anlagt natur skuffende moderne innvendig. Vollgraven er tørrlagt, kjelleren full av vinflasker. Fallgitteret er gjennomrustent, og vi tømmer sjelden kokende olje over gjester lenger.» Det virket som om han sørget litt over det.

«Hent mrs Morley til miss Prior», befalte lord Dereham mens stallkaren hjalp henne ned. Hun snublet, det var som om bena nesten ikke orket å bære henne. «Be henne gjøre i stand det kinesiske soveværelset til miss Prior, og la kokken servere et varmt aftensmåltid i biblioteket.»

«Men mylord, det er snart midnatt …» Han skulle virkelig slippe å sørge for mat til henne så sent, for ikke å snakke om husly.

«Jeg tillater ikke at du streifer omkring på bondelandet eller går sulten til sengs, miss Prior», sa han og steg ned mens han støttet seg til stallknekten. Det var så mørkt i skyggen av bygningen at hun ikke kunne skimte ansiktet hans, bare slutte seg til humøret hans ut fra de myndige ordrene. «Du tilbringer altså natten her, så ser vi hva vi gjør videre i morgen.»

Han tillater ikke! Baronen var en myndig eldre herre, skjønte Julia, helsetilstanden til tross. Men dette problemet står det ikke i hans makt å løse. Ingenting vil være annerledes ved daggry.

«Takk, mylord. Jeg vil nødig være til bry, men skal ikke nekte for at det er et høyst kjærkomment tilbud.» Hun hadde aldri trodd at hun kunne stole på en mann igjen, ikke etter Jonathan, men baronen var for gammel til å utgjøre noen trussel. Og hun utgjorde ingen mot ham, så lenge han ikke visste hvem han ga husly til.

«Da sees vi altså i biblioteket når du er rede, miss Prior», sa han mens hun fulgte kammertjeneren inn i hallen.

*

«Du går bare ned hovedtrappen og inn døren til venstre, miss Prior», sa husholdersken og gikk til side. Julia mumlet noen ord til takk, forlot det lune og trivelige soveværelset og bega seg bortover den dunkle gangen.

Kvinnen hadde ikke bemerket de medtatte reiseklærne hennes, bare sukket medfølende over synet av Julias føtter og skaffet til veie en masse varmt vann, linbandasjer og salver. Julia følte seg bedre til mote nå som hun hadde fått låne undertøy, og kjolen hennes var børstet og renset. Hun hadde hørt at fanger lot seg bryte ned raskere jo skitnere og mer uflidd de var, og det trodde hun så gjerne. Hun hadde kjent hvordan krefter og viljestyrke forsvant i takt med selvrespekten.

Huset måtte ha blitt renovert for ikke mange årene siden, tenkte hun mens hun gikk opp den brede, svungne gamle eiketrappen. Alt virket velholdt, med et besnærende snev av eldgammel adelsborg under den moderne komforten. Likevel var det noe upersonlig over atmosfæren, som om en rutinert tjenerstab tok hånd om husholdningen, mens ånden som kunne ha gjort det til et hjem, manglet.

Det minnet om gården hjemme etter at faren hennes døde, da hun ikke hadde hatt overskudd til å simpelthen å fortsette som før. Det varte bare noen uker, så hadde hun rettet ryggen og tatt styringen igjen. Stoltheten hadde drevet henne til å tørke tårene og manne seg opp, så ikke fetteren og konen hans skulle finne det minste å sette fingeren på når de kom for å gjøre krav på arven. Her gjorde staben åpenbart sitt beste for sin døende herre, alt vitnet om lojalitet og grundighet.

Den tunge fyllingsdøren gled opp, og hun kom inn i et rom som oste av hygge, med en knitrende kamin, årstiden til tross, høyrøde damaskgardiner og gamle blankpolerte bokhyller. Mannen i stolen ved ildstedet gjorde mine til å reise seg, og hunden ved føttene hans sprang opp og stilte seg foran sin herre med blottede tenner.

«Dekk, Bess! Venn.»

«Vær så snill, mylord – bli bare sittende.» Julia skyndte seg over teppet, smøg seg forbi hunden og hjalp baronen lempelig ned i stolen igjen. Mens hun sto slik foran ham, så hun ansiktet tydelig i skjæret fra ilden og kandelaberen på sidebordet.

Var dette mannen fra tjernet? Mannen hun hadde holdt i armene i den tro at han var gammel og avfeldig? «Å!» Hun sto som fjetret av de ravbrune øynene, rovdyrøyne, og plumpet ut med det første som falt henne inn. «Hvor gammel er du?»