MELANIE MILBURNE

Kjærlighetens rikdom

Oversatt av

Lena M. Bakke

Kjærlighetens rikdom er den tredje delen i miniserien

Fire bryllup – les om fire møter, fire lidenskaper, fire ekteskap – og fire kjærlighetshistorier!

Melanie Milburne leste sin første Harlequin-roman da hun var sytten år. Hun avgjorde at hun ikke ville nøye seg med noe dårligere enn en høy, mørk og kjekk helt som sin fremtidige ektemann. Vel, ikke bare leser hun fortsatt kjærlighetsromaner, men hun skriver dem også! Og den høye, mørke og kjekke helten? Hun forelsket seg i ham på det andre stevnemøtet og ble hemmelig forlovet med ham innen seks uker.

To sønner senere flyttet de til Tasmania, juvelen i den Australske kronen. Da guttene deres var trygt plassert på skolen, begynte Melanie på universitetet igjen og tok både bachelor og mastergrad. Melanie liker også maratonløp og er rangert som en topp-ti-svømmer i Australia. Hun lærte å svømme som voksen, så for alle der ute som ikke tror de kan – det kan dere! Mottoet hennes: Ikke si at jeg ikke kan, si at jeg kan prøve.

Til Gaile Donoghue, en lojal og pålitelig venninne

gjennom flere år enn jeg har telling på.

Takk for din kjærlighet og støtte.

En spesiell takk også til Rebecca Fleming

og bestemoren hennes, som var så hjelpsomme og

oversatte noen ord for meg til spansk.

Takk!

FØRSTE KAPITTEL

Selv før Emelia åpnet øynene, visste hun at hun var på sykehuset. Vagt registrerte hun lyden fra knirkende sko mot polert gulvbelegg. Det raslet i gardiner og hun hørte stemmer, både mannlige og kvinnelige, som snakket med dempede stemmer.

Hun åpnet halvveis øynene. Lyset var skarpt, og pupillene hennes krympet i smerte. Hun klemte øynene igjen, men etter et øyeblikk eller to, blunket hun igjen og myste forsiktig mot sykepleieren som sto ved enden av sengen med en journal i hendene.

– Hv… hva skjedde? spurte Emelia og forsøkte å sette seg opp i sengen. – Hva gjør jeg her?

Sykepleieren festet journalen på enden av sengen før hun la en forsiktig hånd mot Emelias skulder og skjøv henne ned igjen. – Mrs Mélendez, ikke bli opprørt. Du er på sykehuset. Du var i en bilulykke for en uke siden. Du har ligget i koma.

Emelias hjerte skvatt til som et spark i brystet. Hun rynket pannen, men angret på det da hodet hennes begynte å verke noe så vanvittig. Hun la en hånd mot pannen, fingrene hennes traff en tykk bandasje.

Sykehus? Ulykke? Koma?

Ordene var fremmede for henne, og mest fremmed av alt var det sykepleieren hadde kalt henne. – Hv… hva kalte du meg? spurte hun og stirret på sykepleieren med hamrende hjerte.

Sykepleieren kikket seg over skulderen som for å søke støtte. – Eh … jeg tror kanskje heller legen bør forklare, sa hun og skyndte seg vekk.

Det var som Emelia forsøkte å finne veien gjennom tykk tåke. Ulykke? Hvilken ulykke? Hun kikket nedover kroppen sin under sykehusdynen. Selv om det gjorde vondt overalt, så hun ut til å være like hel. Ingen gips på noen av lemmene hennes, så hun hadde tydeligvis ikke brukket noen bein. Den verste smerten var i hodet hennes, og hun var forferdelig kvalm, men hun antok at det var fra det smertestillende hun hadde fått. Hun kunne se dryppet som var festet til den venstre hånden hennes.

Hva var det sykepleieren hadde kalt henne igjen … mrs Mel… noe? Hjertet hennes skvatt til igjen. Gift? Selvsagt var hun ikke gift. Det måtte være en feil, rot i papirene eller noe. De hadde selvsagt notert seg galt navn på henne. Hun het Emelia Louise Shelverton. Hun hadde flyttet ut fra Australia for et par måneder siden. Hun bodde i London, i Notting Hill. Hun jobbet deltid som sanger på The Silver Room, på et av topp-hotellene et par kvartal fra Mayfair, mens hun forsøkte å skaffe seg en mer permanent jobb som musikklærer.

Gift? Så latterlig. Hun var ikke engang sammen med noen.

– Å, du er endelig våken. En mann som måtte være en av overlegene lukket gardinene rundt Emelias seng. – Det er virkelig gode nyheter. Vi har vært ganske bekymret for deg, unge dame.

Emelia myste mot navneskiltet hans med litt uklart blikk. – Doktor … eh … Pratchett? Hva gjør jeg på sykehuset? Jeg skjønner ikke hva som foregår. Jeg tror det må være en feil. Sykepleieren kalte meg mrs-noe, men jeg er ikke gift.

Legen ga henne et høflig stol-på-meg-jeg-er-lege-smil. – Du har fått en alvorlig hodeskade, Emelia, sa han. – Dette har tydeligvis medført hukommelsestap. Vi vet ikke hvor omfattende det er før vi gjør noen flere undersøkelser. Jeg skal be psykologen vurdere deg umiddelbart. Vi må kanskje også ta en ny MR.

Emelia la hånden mot hodet igjen, øyenbrynene hennes trakk seg sammen. – Jeg … jeg har hukommelsestap?

Legen nikket. – Det ser slik ut. Vet du hvilken dag det er?

Emelia tenkte litt, men visste at hun bare kunne gjette. – Fredag?

– Det er mandag, sa doktor Pratchett. – Tiende september.

Emelia trakk pusten skjelvende. – Hvilket år er det? hvisket hun engstelig.

Legen fortalte henne det, og hun blunket forskrekket mot ham. – Det kan ikke stemme, sa hun. – Jeg kan ikke ha glemt to år av livet mitt. Det er latterlig!

Legen la hånden sin over hennes der den lå og holdt hardt i dynen.

– Forsøk å være rolig, Emelia, sa han beroligende. – Dette er selvsagt veldig skremmende og forvirrende. Du har ligget i koma i flere dager, så alt vil virke litt rart i begynnelsen. Men med tiden kan det hende du husker alt. Det tar bare litt tid. Du må ta det veldig med ro i begynnelsen.

Emelia trakk til seg hånden og holdt den opp som bevis. – Se, sa hun og løftet haken. – Ingen ringer. Jeg sa det, det har skjedd en feil. Jeg er ikke gift.

– Du er så avgjort mrs Emelia Louise Mélendez, forsikret legen henne bestemt. – Det var navnet politiet så på førerkortet ditt. Ektemannen din venter utenfor. Han fløy hit fra Spania så snart han hørte om ulykken din. Han har identifisert deg som sin kone. Han har knapt veket fra din side mens du var bevisstløs. Han gikk akkurat ut for å ta en telefon for et øyeblikk siden.

Emelia fikk så voldsomt hakeslepp at haken nesten traff brystet. Hjertet dundret som en kanon i brystet hennes.

Hennes ektemann?

Hennes spanske ektemann?

Hun husket ikke engang navnet hans. Hvordan kunne hun glemme noe så viktig som det? Hvor hadde de møttes? Når hadde de giftet seg? Hadde de? Hvor mange ganger …?

Magen hennes bevet … Det var ikke mulig … var det? Hvordan kunne hun ha bodd med og elsket en mann uten å huske ham? Huden hennes ble våt av svette, håndflatene ble varme og klamme av angst. Drømte hun? Hun måtte drømme.

Tenk. Tenk. Tenk.

Hva var det siste hun hadde gjort? Hun presset øynene igjen og konsentrerte seg voldsomt, men hodet hennes dundret kvalmende da hun forsøkte å huske de siste dagene. Det var et uklart bilde; et tåkete, utydelig bilde som ikke var forståelig.

Da Emelia åpnet øynene, hadde legen allerede beveget seg til åpningen i gardinene, men kort tid etter ble de trukket til side igjen. Lyden fra ringene som gardinen hang fra lød altfor høyt inni hodet hennes.

Hun kjente halsen snøre seg sammen.

En høy, svarthåret fremmed med kullsvarte øyne sto ved enden av sengen. Hun dro overhodet ikke kjensel på ham. Hun studerte ansiktet hans i uendelige sekunder, den forslåtte hjernen hennes kjempet for å plassere ham. Hun gjenkjente ingen av de mørke, klassisk pene trekkene. Ikke den høye pannen som så intelligent ut, eller de tykke, mørke øyenbrynene over ufattelig bunnløse øyne, eller det verken korte eller lange ravnsvarte håret som så ut til å være stelt med fingrene hans. Hun gjenkjente ikke den iøynefallende neseryggen, ei heller gjenkjente hun den veldig bestemte kjeven med lang skjeggstubb, og ikke munnen … Magen hennes beveget seg enda en gang ufrivillig, som en mus som forsøkte å løpe over et blankpolert gulv. Munnen hans var velformet; overleppen kunne ha blitt beskrevet som litt slem hvis det ikke hadde vært for at underleppen var så sensuelt fyldig. Dette var en munn som visste hvordan den skulle kysse, og kysse for å erobre, tenkte hun, mens magen hennes nok engang vred seg. Tungen hennes gled ut til de knusktørre leppene. Hadde hun blitt erobret av den munnen? I så fall, hvorfor husket hun det ikke?

– Emelia.

Emelia kjente at det sitret i ryggraden. Den spanske aksenten hans gjorde de fire stavelsene eksotisk tiltrekkende, og gjorde hele henne voldsomt oppmerksom på ham, selv om hun ikke visste hvem han var.

– Eh … Hei … Hva skulle hun ellers si? Hallo, elskling, hyggelig å se deg igjen?

Hun kremtet, fingrene begynte å plukke på sømmen i teppet som var trukket over henne. – Beklager … jeg er litt forvirret akkurat nå …

– Ingen fare. Han var borte ved sengekanten med et par skritt. Det høye nærværet hans tårnet enda mer over henne da han var på berøringsavstand og kikket ned på henne med de uutgrunnelige svarte øynene.

Emelia kjente lukten av etterbarberingsvannet hans. Den var ikke sterk, men det så ut som han ikke hadde barbert seg på dagevis. Det var en maskulin standhaftighet ved den svarte skjeggstubben strødd utover kjeven hans, som fikk henne til å tenke på de kraftfulle mannlige hormonene som raste gjennom kroppen hans. Hun trakk skjelvende inn lukten av etterbarberingsvannet hans igjen. Den lette duften hadde et hint av sitron som var vagt kjent. Pannen hennes rynket seg da hun forsøkte å konsentrere seg … Sitroner … solvarme sitroner … et hint av lime eller var det sitrongress?

– Legen sa jeg kunne ta deg med hjem så snart du var frisk nok til å reise, sa mannen.

Lyden av stemmen hans gjorde at det sitret over hele kroppen hennes igjen. Den hadde en slik sexy tone, dyp og lav og umiskjennelig sensuell. Men det var noe ved holdningen hans som gjorde henne oppmerksom på en underliggende anspenthet. Det var noe ved det uoppnåelige dypet i øynene hans. Det var noe ved måten han ennå ikke hadde berørt henne. Ikke at hun ønsket det … eller gjorde hun?

Blikket hennes møtte sakte hans. Brystet hennes trakk seg sammen, og hun sluttet å puste. Var det sinne hun så da en nerve raskt vibrerte ved siden av munnen hans?

Nei, det var selvsagt ikke sinne. Han var opprørt, det var alt. Han var tydelig sjokkert over å se henne slik. Hvilken ektemann ville ikke være det, spesielt hvis hans egen kone ikke engang gjenkjente ham?

Hun fuktet leppene igjen og forsøkte å finne en vei ut av den forvirrende labyrinten i hodet sitt. – Jeg beklager … du må synes at jeg er forferdelig … men jeg vet ikke … jeg mener … jeg husker ikke engang navnet ditt.

Overleppen hans vred seg i noe som burde ha vært et skjevt smil, men Emelia mistenkte av en eller annen grunn at det ikke var det. – Jeg synes ikke du er forferdelig, Emelia, sa han. – Du har hukommelsestap, sí? Det er mye du ikke husker, men med tiden vil det forhåpentligvis komme tilbake. Legen ser ut til å mene at hukommelsestapet ikke vil være permanent.

Emelia svelget. Hva om det var det? Hun hadde lest en historie for noen år siden, om en kvinne som fikk hukommelsestap etter et forferdelig overfall. Hele livet hennes hadde forandret seg. Hun gjenkjente ikke engang foreldrene sine. Boren og de to søstrene var fremmede for henne.

– Kanskje jeg bør presentere meg, sa mannen og trakk henne ut av de skremmende dagdrømmene. – Jeg heter Javier Mélendez. Jeg er mannen din. Vi har vært gift i nesten to år.

Emelia følte den støyende hamringen fra hjertet sitt igjen. Det var som om brystet hennes skulle sprenges. Hun kjempet for å bevare sinnsroen, fingrene hennes grep nå teppet på begge sider av henne, som for å holde henne fast. – Gi… gift? presset hun frem. – Virkelig? Dette er ikke en spøk eller noe? Vi er lovlig gift?

Han nikket en gang. – Vi har bryllupsdag i slutten av neste måned.

Emelia klarte ikke å skjule sjokket sitt. Hun åpnet og lukket munnen, forsøkte å få stemmen til å fungere. Tankene løp i alle retninger, forvirret, redd, fortapt. Hvordan kunne dette være mannen hennes? Hvordan kunne hodet hennes svikte henne slik? Hvordan kunne hun ha glemt sin egen bryllupsdag? Hvilken slem skjebne hadde slettet den fra minnet hennes? Hun slapp ut pusten som raslet gjennom lungene hennes. – Eh … hvor møttes vi? spurte hun.

– Vi møttes på The Silver Room i London, sa han. – Du spilte en av mine favorittsanger da jeg kom inn.

Emelias tunge gled over leppene igjen da deler av tåken i hodet gled til side. – Jeg … jeg husker The Silver Room … Hun la hånden mot de verkende øynene. – Jeg kan se det for meg. Lysekronene … pianoet …

– Husker du arbeidsgiveren din? spurte Javier.

Emelia kikket opp på ham igjen, men øynene hans var glitrende diamanter: harde og ugjennomtrengelige.

– Peter Marshall … sa hun etter et øyeblikk og ble litt gladere da minnene kom tilbake. I det minste hadde hun ikke mistet for mye av fortiden sin, tenkte hun med forsiktig lettelse. – Han styrer hotellet. Han er fra Australia som meg. Jeg har kjent ham siden barndommen. Vi gikk på naboskoler. Han ga meg jobben i pianobaren. Han har prøvd å hjelpe meg med å finne jobb som musikklærer …

Noe gled gjennom blikket hans, et glimt av noe hun ikke kunne identifisere. – Husker du hvorfor du kom til London til å begynne med? spurte han med tonløs stemme, uten antydning til følelser.

Emelia kikket ned på hendene sine et øyeblikk. – Ja … ja, det gjør jeg … sa hun og møtte blikket hans igjen. – Faren min og jeg kranglet. Voldsomt. Vi har et ganske vanskelig forhold, eller vi har hatt det siden moren min døde. Han giftet seg bare måneder etter dødsfallet hennes. Hans nye kone … den nyeste? Vi gikk ikke overens. Faktisk har jeg ikke kommet overens med noen av konene hans. Det har vært fire så langt … Hun senket blikket og sukket. – Det er komplisert …

– Ja, sa han. – Det er alltid det.

Hun møtte blikket hans igjen og studerte ansiktstrekkene hans et øyeblikk. – Hvis vi er gift, så har jeg vel fortalt deg det mange ganger. Hvor sta faren min er.

– Ja, det har du, sa han. – Mange ganger.

Emelia presset fingrene mot øyekrokene sine, pannen strammet seg fortsatt. – Hvorfor kan jeg ikke huske deg? sa hun. – Jeg burde kunne huske deg. Jeg må huske deg, ellers bor jeg med en vilt fremmed, tenkte hun med stigende angst.

De mørke øynene hans avslørte ingenting. – Legen sa at du ikke skulle stresse med det, querida, sa han. – Du vil huske når det er riktig. Det kan ta noen få dager eller kanskje til og med uker.

Emelia svelget en hard klump av panikk. – Men hva hvis jeg ikke gjør det? hvisket hun sønderknust. – Hva om jeg aldri husker de to siste årene av livet mitt?

Han trakk avvisende på den ene skulderen, men Emelia følte av en eller annen grunn at det ikke var slik han følte. – Ikke bry deg om slikt du ikke kan styre, sa han. – Kanskje du vil huske mer når du er hjemme i huset mitt i Sevilla.

Han ventet et øyeblikk før han fortsatte. – Du elsket huset. Den første gangen jeg tok deg med dit, sa du at det var det vakreste stedet du hadde sett.

Emelia forsøkte å se det for seg, men hodet var fortsatt tomt. – Hva gjorde jeg i London? spurte hun. – Du var vel ikke med meg i bilen?

Det lynraske glimtet av noe gled gjennom blikket hans igjen; det var som når en tryllekunstner fikk noe til å forsvinne før publikum skjønte hvordan han gjorde det. – Nei, jeg var ikke det, sa han. – Du var med din … han nølte et øyeblikk … – med Peter Marshall.

Emelia kjente at en hånd strammet seg rundt magen hennes og vred rundt. – Peter var sammen med meg? Hjertet hennes dunket mot brystbeinet hennes. – Ble han skadet? Er alt i orden med ham? Kan jeg treffe ham? Hvor er han? Hvordan går det?

Det var som om den etterfølgende stillheten etter de raske, panikkartede spørsmålene hennes, inneholdt en dyp og lav bakgrunnsrytme, som steg og steg, og førte Emelia ubønnhørlig til den disharmoniske akkorden som hun ikke ville høre.

– Jeg beklager å måtte fortelle deg dette, men Marshall overlevde ikke ulykken, sa Javier, igjen uten antydning til følelser i stemmen.

Emelia blunket i lamslått sjokk. Peter var død? Hjernen hennes forsto det ikke. – Nei … Ordet slapp ut hest, med en stemme hun ikke gjenkjente som sin egen. – Nei, det kan ikke være sant. Han kan ikke være død. Han kan ikke … Vi hadde så store planer …

Javiers ansiktsuttrykk endret seg ikke. Ikke så mye som en muskelbevegelse i kjeven hans som kunne avsløre hva han følte. Ordene hans var stive, kjølige. – Han er død, Emelia. Legene kunne ikke redde ham.

Emelia kjente tårene presse seg på, brennhete tårer som rant nedover kinnene hennes. – Men jeg var så glad i ham … Stemmen hennes var knapt hørbar. – Vi har kjent hverandre i årevis. Vi vokste opp i den samme forstaden. Han var en så støttende venn … En tanke slo henne, som et streifslag, og øynene hennes ble store av skrekk. – Å, Gud … gispet hun.

– Hvem kjørte? Drepte jeg ham? Å, Gud, Gud, Gud …

Da berørte han henne. Hånden hans la seg over hennes, slik legens hadde gjort tidligere, men Javiers hånd føltes overhodet ikke som den kjølige, glatte, profesjonelle hånden til legen. Javiers berøring var som et brennmerke, en brennende hete som brant gjennom huden, inn til beinet i hånden hennes. – Nei, du drepte ham ikke, sa han tonløst. – Du kjørte ikke. Han gjorde det. For fort.

Lettelsen hennes var liten med tanke på tapet av en kjær venn. Peter var død? De tre ordene surret rundt og rundt i hodet hennes, men hun lot dem ikke feste seg. Kanskje hun drømte. Kanskje dette bare var et forferdelig mareritt. Kanskje hun ville våkne hvert øyeblikk og befinne seg i den solrike, skoeske-leiligheten i Notting Hill og se frem til å møte Peter senere for å diskutere programmet for kveldens forestilling, slik hun alltid gjorde hver kveld før hun satte seg ved flygelet.

Emelia kikket ned på hånden sin under vekten av Javier Mélendez' solbrune hånd. Det var noe ved berøringen som antente noe dypt inni henne. Blodet hennes gjenkjente ham selv om hjernen ikke gjorde det. Blodet begynte å rase raskere i årene hennes, pulsen steg og fikk hjertet til å hamre ved tanken på at han berørte henne andre steder. Hadde han berørt henne andre steder? Vel, selvsagt hadde han det hvis de var gift …

Hun ristet litt på hodet, men det føltes som noen hadde tømt ut en krukke med klinkekuler der inne. Hun stønnet og la den ledige hånden mot tinningen sin. Forvirring, håpløshet, sorg og vantro sloss for overtaket.

Javier klemte hånden hennes veldig lett, men allikevel kjente hun styrken som lå der. – Jeg forstår at dette må være et forferdelig sjokk. Det var ingen lett måte å fortelle det på.

Emelia blunket vekk tårene. Halsen hennes føltes så tørr at hun knapt klarte å svelge den knyttneve-store klumpen av sorg. Som om han hadde lest tankene hennes, slapp han hånden hennes og trakk nattbordet nærmere, før han skjenket henne et glass med vann.

– Her, sa han og holdt frem glasset til henne som om hun var et lite barn. – Drikk dette. Da vil du føle deg bedre.

Emelia var overbevist om at hun aldri kunne føle seg bedre. Hvordan skulle en slurk vann kunne bringe hennes eldste venn tilbake? Hun rynket pannen da hun hun skjøv vekk glasset etter en liten, symbolsk slurk. – Jeg forstår ikke … Hun løftet blikket mot Javiers blekksvarte blikk. – Hvorfor var jeg i London hvis jeg etter sigende er gift og bor med deg i … i Sevilla, sa du?

Blikket hans gled vekk fra henne da han satte vannglasset tilbake på bordet. – Sevilla, ja, sa han. – Noen få kilometer utenfor. Det er hvor jeg … vi bor.

Emelia hørte hvordan han rettet seg selv og lurte på om det var et hint. Hun kikket på den venstre hånden hans og så gullringen mellom de mørke hårene på den lange, solbrune fingeren hans. Magen hennes vred seg igjen, men hun forsøkte å overse det. – Hvis vi er gift, slik du påstår, hvor er ringene mine? spurte hun.

Han stakk hånden i bukselommen og tok frem to ringer. Hun holdt pusten da han løftet hånden hennes og begge ringene gled lett på plass. Hun kikket på den strålende diamanten på forlovelsesringen og den matchende gifteringen med glitrende rekker av diamanter rundt hele ringen. Noe så vakkert, så vanvittig dyrt, burde da utløse et minne i hjernen hennes?

Ingenting

Nada.

Emelia løftet blikket mot ham igjen. – Så … jeg var i London … alene?

Øynene hans var som vinduer med lukkede lemmer. – Jeg var i Moskva, i forbindelse med forretninger, sa han. – Jeg reiser mye. Du hadde dratt til London for å … å shoppe.

Der var den igjen, tenkte hun. En liten pause før han valgte ordene sine. – Hvorfor ble jeg ikke med deg til Moskva? spurte hun.

Det gikk et øyeblikk før han svarte. Emelia følte at han skjulte noe for henne, noe viktig.

– Du reiste ikke alltid sammen med meg, spesielt ikke til utlandet, svarte han til slutt. – Du foretrakk å være hjemme eller i London. Butikkene var velkjente, og du trengte ikke å bekymre deg for språket.

Emelia bet seg i leppen, fingrene hennes plukket igjen på teppet. – Det er rart … Jeg hater shopping. Jeg kan aldri finne den rette størrelsen, og jeg liker ikke å bli presset av ekspeditørene.

Han svarte ikke. Han bare sto der og kikket ned på henne med det uttrykksløse ansiktet som ga Emelia en følelse av å ha havnet i noen andres liv, ikke sitt eget. Hvis hun var dypt forelsket i ham, da ville hun da vel ha blitt med ham? Hva slags kone var hun om hun dro for å shoppe, en aktivitet hun vanligvis avskydde, i et annet land i stedet for å være sammen med ham? Det hørtes ikke veldig hengivent ut. Enda verre: det hørtes litt ut som noe moren hennes ville ha gjort hvis hun fortsatt levde.

Etter et langt øyeblikk tvang hun seg til å møte blikket hans igjen.

– Eh … jeg vet dette må være et rart spørsmål, men … hun slikket raskt leppene for å samle mot … – var vi … lykkelig gift?

Det var som spørsmålet hang i luften veldig lenge.

Emelias hode begynte å verke utholdelig da hun forsøkte å lese ansiktsuttrykket hans, for å få et hint om tilstanden i forholdet de tydeligvis hadde.

Endelig strakk leppene hans seg til et smil som ikke nådde øynene.

– Selvsagt, cariño, sa han. – Hvorfor skulle vi ikke være lykkelig? Vi har bare vært gift i knappe to år, sí? Det er ikke lenge nok til å kjede seg eller bli lei av hverandre.

Emelia var så forvirret. Det var helt uvirkelig å ligge her uten å vite noe om forholdet til ham. Det var som en film eller bok. Skjedde dette virkelig med vanlige folk som henne? Hun begynte å fikle med teppet igjen, desperat etter å være alene for å tenke. – Jeg beklager, men jeg er veldig sliten …

Han rygget vekk fra sengen. – Det er greit, sa han. – Jeg har forretninger å ta meg av uansett. Du skal få hvile.

Han var nesten gjennom gardinene da hun gjenfant stemmen sin. – Eh … Javier?

Det så ut som ryggen hans stivnet et øyeblikk før han snudde seg. – Ja, Emelia?

Emelia studerte ham en gang til, desperat etter å finne noe som hun kunne henge det nye, fullstendig ukjente livet sitt på. – Jeg beklager … beklager virkelig at jeg ikke gjenkjenner deg … Hun bet seg i leppen, men slapp den og sa: – Hvis jeg var i dine sko, vet jeg at det ville være forferdelig vondt.

De mørke øynene hans studerte hennes et sekund eller to før han snudde seg for å gå. – Glem det, querida, sa han.

Det var først da gardinene lukket seg at Emelia skjønte ironien i avskjedsordene hans.

ANDRE KAPITTEL

– Vel, i dag er den store dagen, sa den muntre sykepleieren da hun trakk fra vindusgardinene på det private rommet hvor Emelia hadde tilbragt de siste par dagene, etter at hun ble flyttet fra overvåkningsavdelingen. – Du skal endelig hjem med den nydelige ektemannen din. Jeg ville ikke hatt noe imot å bytte plass med deg, jente, virkelig ikke, la hun til med et smil da hun plukket putene av sengen for å skifte sengetøy. – Hvis ikke utseendet hans var nok, bare tenk … jeg ville aldri trenge å jobbe mer, gift med alle de pengene.

Emelia ga sykepleieren et stramt smil. Hun forsøkte å overse hvordan magen hennes var i fritt fall da sykepleieren nevnte den høye, mørke, dystre fremmede som trofast hadde besøkt henne hver dag, men sa lite, og smilte enda mindre, og kun berørte henne når det var nødvendig. For å begrense samværet med ham, hadde hun stort sett latt som hun sov, men hun visste at når hun dro hjem med ham, måtte hun takle forholdet deres.

Hun hadde sett hvordan sykepleierne nesten besvimte da han kom inn på avdelingen hver dag. Og denne, som het Bridget, var ikke den første som ertet henne litt fordi hun ikke gjenkjente ham. Alle virket rimelig sikre på at hukommelsestapet skulle være midlertidig, men Emelia kunne ikke la være å bekymre seg over de manglende bitene og hvordan det ville påvirke henne når hun forlot sykehuset.

Hun hadde snakket med psykologen om uroen sin, og at hun syntes Javier var anspent rundt henne. Doktor Carey hadde fortalt hvordan en del partnere slet med å akseptere at de ikke ble gjenkjent av den de elsket, og at det ville kreve masse tid og tålmodighet fra dem begge for å gjenskape det forholdet de hadde hatt før ulykken. Det ville være sinne og bitterhet og en rekke andre følelser som de måtte håndtere etter hvert.

Psykologen hadde sagt at Emelia burde ta seg tid til å bli kjent med ektemannen igjen. – Ting vil bli mer naturlige når dere er i kjente omgivelser, hadde doktor Carey forsikret henne. – Hektiske sykehus er ikke det beste stedet for å gjenskape intimitet.

Emelia tenkte på fremtiden mens hun ventet på at Javier skulle hente henne. Hun satt på sengekanten og forsøkte å ikke tenke på muligheten for at hun aldri ville huske de to siste årene. Hun husket ikke det første møtet med Javier, ikke det første kysset deres, eller bryllupsdagen og det som kom etter. Han hadde sagt hun elsket huset, men hun kunne ikke engang forestille seg hvordan det så ut. Hun skulle bo i et fremmed land med en mann som på alle måter også var en fremmed for henne.

Hun lot hendene gli over de solbrune, veltrente lårene sine. Hun kunne ikke unngå å legge merke til hvor tynn hun var nå. Hun kunne da ikke gått ned så mye i vekt mens hun lå i koma? Hun hadde bare vært bevisstløs en uke. Gjennom hele livet hadde hun fra tid til annen kjempet mot vekten, men nå var hun nesten syltynn. Armene og beina var veltrente, og magen hadde ikke lenger den irriterende lille kulen. Den var flat og stram med muskler hun ikke visste hun hadde.

Var det slik Javier likte at hun så ut? Hadde hun blitt en treningsnarkoman for å sørge for at han fortsatt var tiltrukket av henne? Hvor raskt hadde hun gitt etter for oppmerksomheten hans? Hadde hun latt ham vente, eller hadde hun kapitulert så snart han viste interesse for henne? Hva hadde han sett i henne? Hun visste at hun så ganske bra ut, men så kjekk og aristokratisk som han var, var han mer typen som ville foretrekke en glamorøs og verdensvant supermodell.

Politiet hadde forhørt henne, men hun hadde ikke klart å fortelle dem noe om ulykken. Den var også helt borte, et svart hull i minnet som hun ikke klarte å fylle.

En av politimennene hadde hatt med Emelias håndveske fra ulykken, men til og med når hun kikket gjennom den, var det som den tilhørte en annen. Det var den sedvanlige samlingen av lipgloss og penner og servietter og tyggegummi, en skremmende dyr parfymeflaske og en sofistikert mobiltelefon som ikke hadde overlevd krasjet.

Hun tok ut en eske med p-piller og stirret på navnet på esken: Emelia Mélendez. Det var bare et par piller igjen på brettet. Hun fiklet med det et minutt og så, uten å tenke seg om, kastet hun det i søppeldunken ved nattbordet sitt.

Emelia plasserte hånden over hjertet og forsøkte å dempe smerten ved aldri å skulle se Peter igjen. Den delen av livet hennes var over. Hun hadde ikke engang fått sjansen til å ta farvel.

*

Javier satte på seg et følelsesløst ansikt før han gikk inn på det private rommet. – Cariño, sa han. – Jeg ser du er pakket og klar til å dra.

Han så glimtet av usikkerhet i de gråblå øynene før hun senket blikket. – Det var ikke så mye å pakke, sa hun og reiste seg.

Han strakk ut en hånd for å støtte henne, men hun gled vekk, som hun fant berøringen frastøtende. Han strammet kjeven og kjempet mot raseriet. Hun pleide ikke å trekke seg unna berøringen hans. Hun pleide å lengte etter den. Han tenkte på alle de gangene han hadde tatt henne, raskt, lidenskapelig, eller sakte, sensuelt. Hun hadde ikke trukket seg vekk fra elskoven hans før Marshall kom tilbake på scenen. Javiers mage vred seg ved tanken på hva hun hadde holdt på med bak hans rygg. Reaksjonen hennes på nyheten om Marshalls død bekreftet hvor dype følelser hun hadde for ham. Hun hadde ikke glemt elskeren sin, men allikevel hadde hun glemt ham, hennes lovfestede ektemann.

Javiers fingre strammet seg rundt håndtaket på den lille bagen med Emelias eiendeler. Et lite knivstøt av skyldfølelse skar dypt inn i ham. Han måtte vedgå at det var noe han håpet at hun ikke ville huske om den siste hissige krangelen deres. Han hadde mistet selvkontrollen på en måte han skammet seg voldsomt over. Hadde handlingene hans den dagen drevet henne inn i elskerens armer? Eller hadde hun planlagt å rømme med Marshall uansett?

Hva om hun aldri husket ham?

Nei. Han skulle ikke tenke på den muligheten. Han levde for den dagen da hun ville se på ham med gjenkjennelse i de blågrå øynene. For den dagen, da hun ville smile mot ham og tilby ham de myke, fyldige leppene for et kyss; hun ville gi ham kroppen sin slik at han kunne gi henne nytelse og oppleve nytelse, til siste rest av minnet om hennes døde elsker var slettet.

Og da, og bare da, skulle han få hevnen sin.

– Bilen min venter utenfor, sa Javier. – Jeg har et privatfly klart.

Hun stirret forvirret på ham. – Har du … et privatfly?

– Sí, svarte han. – Du er gift med en veldig rik mann, mi amor, eller har du glemt det også?‘

Hun bet seg i underleppen, blikket hennes gled vekk mens hun gikk ved siden av ham. – Doktor Carey, psykologen, fortalte at noen ektemenn synes det er veldig vanskelig å akseptere at konene ikke husker dem, sa hun. – Jeg skjønner at dette må være hardt for deg. Du må være sint og opprørt.

Du aner ikke hvor sint, tenkte Javier der han geleidet henne ut fra sykehuset. Raseriet var som en vill elv inni ham. Blodet bruste og sydet i årene hans som rødglødende lava, det var som han skulle eksplodere. Hvordan skulle han klare å skjule hatet han følte fordi hun hadde bedratt ham? Avisene var fulle av det igjen denne morgenen, slik de hadde vært den siste uken. Hver eneste overskrift sa det samme: spekulasjoner om forholdet hennes til Marshall; den hemmelige, skitne affæren deres som hadde endt med tragedie. Javier måtte jobbe hardere for å kontrollere følelsene sine. Dette var ikke tidspunktet for å hevne fortiden. Hva var poenget? Emelia husket tydeligvis ingenting.

Han grep albuen hennes og førte henne inn i den ventende limousinen. – Jeg beklager, querida, sa han. – Jeg sliter fortsatt med sjokket fra nesten å miste deg. Tilgi meg. Jeg skal forsøke å være mer omtenksom.

Hun kikket på ham da han satte seg ved siden av henne, øynene hennes var som lysende brønner. – Det er greit, hvisket hun mykt. – Jeg synes også det er vanskelig. Det føles som jeg er i en annens kropp og lever en annens liv.

– Det er ditt liv, sa Javier. – Det livet du valgte selv.

Hun rynket pannen. – Hvor lenge var vi sammen før vi giftet oss?

– Seks uker.

Øynene hennes ble store. – Jeg kan ikke fatte at jeg giftet meg så raskt, sa hun som hun snakket til seg selv. Hun ristet på hodet, men gispet da det gjorde vondt. Hun senket blikket og strøk en lokk av det honningblonde håret sitt bak øret, og tungen gled over leppene hennes. Bevegelsen antente en brann i skrittet hans til tross for alle forsøkene hans på å ignorere den fysiske tiltrekningen hennes. Da hun satt så nær, kunne han kjenne lukten av søt vanilje fra huden hennes. Hvis han lukket øynene, kunne han se henne vri seg under ham, mens han støtte inn i henne; kroppen hans gynget med hennes til de begge eksploderte. Han strammet kjeven og kikket ut av vinduet på regnet som pøste ned utenfor.

– Var det et hvitt bryllup? spurte hun etter litt stillhet.

Javier så på henne. – Ja, det var det. Det var over fire hundre mennesker der. Det ble kalt årets bryllup. Kanskje hvis du ser bildene, så vil det vekke noen minner.

– Kanskje … Hun kikket vekk og begynte å tygge på underleppen sin, øyenbrynene rynket seg igjen.

Javier betraktet henne taust og funderte over hva han skulle fortelle og ikke. Legen hadde rådet ham til å ikke presse henne til å huske. Hun var fortsatt forvirret og led under tapet av elskeren sin. Bortsett fra den første sorgen, hadde hun ikke nevnt Peter Marshall igjen, men fra tid til annen så han øynene hennes bli fylt av tårer, og det var som en pil gjennom hjertet hans.

Plutselig snudde hun seg og møtte blikket hans. – Har du familie? spurte hun. – Brødre og søstre og foreldre?

– Moren min døde da jeg var veldig ung, sa han. – Faren min giftet seg igjen etter noen år. Jeg har en halvsøster som heter Izabella. Han nølte før han la til: – Faren min forlot Izabellas mor og giftet seg igjen. Det fungerte heller ikke, og han var i ferd med å skille seg fra sin tredje kone da han døde.

– Jeg kondolerer, sa hun stille. – Traff jeg ham noen gang?

Javiers lepper ble til et forbitret smil. – Nei. Faren min og jeg var fremmede for hverandre på det tidspunktet. Jeg hadde ikke snakket med ham på ti år.

Ansiktsuttrykket hennes var medfølende. – Så veldig trist. Hvorfor ble dere fremmede for hverandre?

Han trakk pusten og slapp den sakte ut. – Faren min var en sta mann. Han var tøff i forretninger og enda tøffere privat. Derfor ble ekteskapene hans til en krigssone. Han likte kontroll. Det irriterte ham at jeg ville ta styringen over mitt eget liv. Vi utvekslet noen sinte ord, og det var det. Vi snakket aldri med hverandre igjen.

Emelia studerte steinansiktet hans og lurte på hvor langt fra stammen eplet hadde falt. – Lignet dere hverandre utseendemessig? spurte hun.

Blikket hans møtte hennes, så mørkt og mystisk, og gjorde at det blafret uventet i magen hennes. – Vi hadde de samme fargene, men ellers lite til felles, sa han. – Jeg sto min mor nærmere.

– Hvor gammel var du da hun døde? spurt Emelia.

Blikket hans flyttet seg fra hennes, stemmen hans var flat og følelsesløs. – Jeg var nesten fem år gammel.

Noe trakk seg sammen inni Emelia ved tanken på ham som en liten mørkhåret, mørkøyd gutt som mistet moren i så ung alder. Hun visste hvor forferdelig det var. Hun hadde vært tidlig i tenårene da moren døde, men det hadde allikevel vært tøft. Puberteten, fra fjortenårsalderen, hadde vært så ensom. – Hvordan er det med halvsøsteren din, står dere hverandre nær? spurte hun.

Leppene hans formet et kort, mildt smil som umiddelbart gjorde ansiktet hans mykere og øynene varmere. – Ja, merkelig nok. Hun er mye yngre, selvsagt. Hun er akkurat ferdig med tenårene, men siden faren min døde, har jeg deltatt aktivt i livet hennes. Hun bor i Paris med moren sin, men kommer på besøk med jevne mellomrom.

– Så … jeg har truffet henne da? spurte Emelia og forsøkte å overse hvordan magen hennes sitret på grunn av det varmere ansiktsuttrykket hans.

– Ja, sa han. – Du har møtt henne mange ganger.

Emelia fuktet leppene, noe det virket som hun gjorde ofte i hans nærhet. – Kommer vi … overens? spurte hun og valgte ordene omhyggelig.

Det uleselige blikket hans boret seg inn i henne. – Uheldigvis er dere ikke veldig gode venner. Jeg tror det kanskje er fordi Izabella var vant til å få all oppmerksomheten min. Hun så deg som en trussel, som konkurranse.

Hun rynket pannen. Piken hørtes bortskjemt ut, altfor vant til å få det som hun ville. Ikke rart de ikke hadde kommet overens. – Du sa at Izabella var vant til å ha deg for seg selv. Men du må da ha hatt andre kvinner i livet ditt før … før meg?

– Selvsagt.

Emelia kjente et støt av sjalusi over det selvsikre svaret hans. Akkurat hvor mange kvinner hadde det vært? Hvis hun ikke telte med ham, som hun ikke kunne huske å ha ligget med, hadde hun bare hatt én elsker. Hun hadde vært altfor ung og hadde bare truffet mannen for å irritere faren i et av tenåringsopprørene sine. Det var ikke en periode av livet hun var veldig stolt av.

Magen hennes skalv da hun tenkte på hva Javier kanskje hadde lært henne de siste to årene. Hadde han lært henne om de dyriske nytelsene som om han tydeligvis hadde opplevd mye av?

Øynene hans begynte å skinne som han leste tankene hennes. – Vi var bra sammen, Emelia, sa han. – Veldig, veldig gode.

Hun svelget hardt. – Eh … jeg … det … jeg tror ikke jeg er klar til å … du vet … fortsette der vi slapp.

Han hevet et av de mørke øyenbrynene sine. – Ikke?

Emelia presset de skjelvende lårene sine sammen, heten som samlet seg mellom dem både overrasket og sjokkerte henne. – Legen sa at jeg ikke måtte forhaste meg med noe. Han sa jeg skulle ta det veldig med ro.

Det lille glimet i øynene hans var fortsatt der. – Det ville ikke være bra å gå mot legens ordre, ville det vel?

Hun klarte ikke å hindre seg selv i å stirre på munnen hans. Den sensuelle formen på leppene hans gjorde at hjertet slo raskere. Hvor mange ganger hadde den munnen dekket hennes? Kysset han hardt eller mykt? Raskt og rasende med lidenskap, eller sakte og dominerende? En gysning oppsto nederst i ryggraden hennes og gled oppover til de fine hårene i nakken hennes.

Hadde han kysset henne der? Hadde han strøket de lange, solbrune fingrene sine over nakken hennes? Hadde han dyppet tungen sin i øret hennes?

Hadde han gått enda lenger ned, til hennes hemmelige sentrum? Hadde han utforsket hennes intime deler, fått henne til å skjelve og riste av nytelse? Hvilke posisjoner hadde de elsket i? Hvilken var favoritten deres? Hadde hun tatt ham i munnen; hadde hun …? Å, Gud, hadde hun …?

Hun kastet et raskt blikk på ham, ansiktet hennes ble hett da hun møtte det uvitende blikket hans.

Han strøk en finger over det varme kinnet hennes.– Du husker ingenting, gjør du vel, querida? spurte han hest.

Emelia presset leppene sammen i et forsøk på å hindre dem i å sitre av følelser, av verkende, brennende begjær. – Nei … nei … jeg beklager.

Han ga henne et skjevt smil som ikke helt nådde øynene hans. – Det gjør ingenting. Vi kan ta tiden til hjelp og gjøre alt på nytt, steg for steg. Det vil være som den første gangen igjen, sí?

Emelia kjente at hjertet begynte å blafre som det plutselig hadde fått vinger. – Jeg var ikke veldig erfaren … jeg husker det. Jeg hadde bare hatt én elsker.

– Du lærte raskt. Blikket hans falt til leppene hennes og hang der et øyeblikk før det vendte tilbake til øynene hennes. – Veldig, veldig raskt.

Hun svelget. – Du må synes at dette er ganske … foruroligende, å være gift med noen som ikke engang husker hvordan du kysser.

Fingrene hans gled til haken hennes og løftet ansiktet hennes slik at blikkene deres møttes. – Jeg kunne løse det lille mysteriet for deg akkurat her og nå.

Hun forsøkte å trekke seg vekk, men han måtte ha forventet det, for fingrene hans strammet seg lett. – Jeg … jeg … antydet ikke at … begynte hun.

– Nei, men jeg gjorde det.

Emelia fikk gåsehud over hele kroppen da han la hodet på skakke, og munnen hans sakte nærmet seg hennes. Hun kunne kjenne den varme pusten hans stryke over leppene, et fjærlett kjærtegn som fikk munnen hennes til å sitre av forventning. Hun ventet, med øynene halvlukket; hjertet hennes dunket forventningsfullt for hvert sekund som gikk.

Fingrene hans forlot haken hennes og spredte seg utover kinnet hennes, tomlene hans gled frem og tilbake i en hypnotiserende bevegelse, øyelokkene hans var tunge da han fokuserte på munnen hennes. Tungen hennes gled ut for å fukte leppene, og hjertet hennes slo enda et ustøtt slag da munnen hans kom enda litt nærmere …

– Det kan bli mer forvirrende for deg hvis jeg kysser deg akkurat nå, sa han i en brummende, dyp tone. – Vi må ikke sette helsen din på spill, må vi vel, cariño?

– Eh … jeg … jeg … Det er antakeligvis ikke så lurt akkurat nå …

Han humret lavt, slapp henne og lente seg tilbake i setet med likeglad eleganse. – Nei, sa han. – Jeg trodde ikke det. Men det kan vente. En stund.

Emelia satt taust og forsøkte å forestille seg hvordan det var for ham. Selvsagt måtte han synes at denne situasjonen var ufattelig frustrerende. Han var en fullblods, frisk mann på høyden av livet sitt. Og de siste to årene hadde han vært vant til å ha henne som sin villige kone. Nå var hun som en fremmed for ham, og han for henne. Ville tilbakeholdenheten hennes drive ham inn i en annen kvinnes armer? Hvorfor fikk tanken på ham i en annen kvinnes armer henne til å bli så oppjaget og irritert? Hun hadde tross alt ingen minner om tiden deres sammen.

Emelia kikket på ringene på fingeren sin. Det var rart, men vekten av dem var ikke like ukjent som mannen som hadde plassert dem der. Hun hadde ikke lagt merke til det før, men hun var litt lysere i huden der ringene hadde vært, og det slukket den siste rest av tvil om ekteskapet deres. Hun kikket på ham og så at han studerte henne. – Er alt i orden? spurte hun.

– Selvsagt, sa han. – Jeg håper bare ikke flyturen blir for slitsom for deg.

Han lente seg frem for å si noe til sjåføren. Emelia kjente låret hans stryke mot sitt, og hjertet hennes stoppet og startet ved tanken på hvor mange ganger de lange beina hadde tvinnet seg rundt henne i lidenskapens øyeblikk. Han hadde latt være å kysse henne, men hvor lenge ville han vente før han bestemte seg for å gjenoppta deres fysiske forhold for fullt? Hun klemte lårene sammen og lurte på om hun kunne kjenne hvor han hadde vært; hadde det kanskje bare vært for en uke siden?

De gikk om bord i privatflyet etter grensekontrollen. Hun kunne ikke huske å ha flydd med privatfly før. Til og med faren hennes, enda så rik han var, brukte alltid rutefly, men første klasse selvsagt. Selv om Emelia kunne se navnet sitt som gift i passet, virket det fortsatt som noen hadde stjålet identiteten hennes. Stemplene i passet sa henne ingenting. Hun hadde vært i Paris, Roma, Praha, Monte Carlo og Zürich, og London utallige ganger, men hun husket ingenting fra de reisene.

Flyet var luksuriøst utstyrt og viste frem den rikdommen Javier hadde hintet om tidligere. Han var tydeligvis en mann som virkelig hadde kommet seg frem i verden. Alle de ansatte var veldig høflige, og Javier behandlet dem med samme respekt. Han tiltalte dem alle ved navn og spurte angående deres partnere og familier, som de var like viktige for ham som hans egne.

– Vil du ha dagens aviser? spurte en av flyvertinnene da de hadde satt seg.

– Ikke i dag, takk, Anya, svarte Javier.

Emelia skjulte irritasjonen sin. Hun ville gjerne ha lest litt nyheter. Tross alt var det en annerledes verden hun levde i nå. Hun hadde to år med nyheter og sladder å ta igjen. Og så kom hun på noe mer. Kanskje det sto noe om ulykken i avisene, en ledetråd til hva som hadde forårsaket den. Peter, som ledet hoteller som ofte ble besøkt av kjendismiljøet i London, hadde vært en populær offentlig person. Hun hadde da rett til å vite hva som hadde forårsaket den tragiske ulykken som hadde frarøvet henne vennen.

– Du må ikke furte, querida, sa Javier da han så ansiktsuttrykket hennes. – Jeg forsøker å beskytte deg.

Emelia rynket pannen. – Fra hva? spurte hun.

Han ga henne et av sine uleselige blikk. – Du innser sikkert at det har vært visse spekulasjoner omkring ulykken din.

– Hva slags spekulasjoner?

– Den vanlige sladderen som pressen liker å komme med, sa han. – Du er kona til en kjent forretningsmann, Emelia. Du husker det kanskje ikke, men pressen var stadig etter deg i jakten på en skandale.

Emelia bet på en av de velstelte neglene sine. Hun var i medias søkelys? Hvordan kunne det være mulig? Hun hadde et ganske kjedelig liv, eller i hvert fall trodde hun det helt til hun våknet fra koma. Hun hadde for lengst gitt opp drømmen om å bli konsertpianist og konsentrerte seg om en karriere som lærer. Men den slags berømmelse eller ryktespredning som Javier snakket om, hadde definitivt ikke vært med i planen hennes.

Fingeren senket seg fra munnen hennes. – Hva skriver avisene om ulykken? spurte hun.

De mørke øynene hans ble harde. – De påstår at du skulle rømme med Peter Marshall.

Emelias øyne ble store. – Rømme? Som å … forlate deg?

– Det er bare sladder, Emelia, sa han. – Slikt har blitt sagt før og vil sikkert bli sagt igjen. Jeg må forsvare meg mot lignende påstander hele tiden.

Hun presset leppene sammen. – Jeg husker kanskje ikke de siste to årene av livet mitt, men jeg kan forsikre deg om at jeg ikke er den typen person som rømmer med en mann mens jeg er gift med en annen, sa hun.

– Du tror vel ikke på noe av dette?

Han beveget lett på leppene, ikke direkte et smil, mer en oppgitt grimase. – Det er livet vi lever, querida. Alle kjente folk er utsatt for det. Jeg advarte deg mot hvordan det ville bli da vi møttes. Jeg har måttet leve med det i mange år: løgner, gjetninger, sladder. Det er prisen for å ha suksess.

Emelia gnagde på neglen igjen da flyet tok av. Hun likte ikke tanken på at folk med vilje besudlet navnet og ryktet hennes. Hun trodde på absolutt troskap, og hadde med egne øyne sett hvilken skade det medførte når en partner var utro, ettersom faren gikk bak ryggen på alle sine koner.

– Ikke bekymre deg for det nå, sa Javier. – Jeg ville ikke ha nevnt pressen, men det kan være de venter når vi ankommer Spania. Jeg har bedt sikkerhetsvaktene mine lage en avledningsmanøver, men bare for sikkerhets skyld, ikke besvar noen av spørsmålene deres. Forstår du?

Emelia kjente pannen sin rynke seg igjen. – Hvis de er så pågående og standhaftige som du påstår, kan jeg ikke unngå pressen for alltid, vel?

Blikket hans var bestemt. – Fra nå må du gjøre som jeg sier, Emelia. Jeg er din ektemann. Prøv å huske det om ingenting annet.

Emelia kjente en antydning til sinne. Hun sendte ham et trassig blikk. – Jeg vet ikke hva du forventet av en kone da du giftet deg med meg, men jeg er ingen dørmatte, og jeg har ingen planer om å bli det, med eller uten hukommelsen min.

En muskel strammet seg som en knyttneve i kjeven hans, og øynene hans ble så mørke at hun ikke kunne se hvor pupillene hans begynte og sluttet. – Ikke start krangler du ikke kan vinne, Emelia, sa han skarpt. – Du er sårbar og svak etter skaden din. Jeg vil ikke at du skal oppleve mer stress enn nødvendig. Jeg følger bare legens ordre. Det ville hjelpe om du også gjorde det.

Hun la armene stramt i kors over brystet. – Ikke snakk til meg som om jeg er et barn. Jeg vet at jeg er litt utenfor i øyeblikket, men det betyr ikke at jeg helt har mistet både vett og vilje.

Noe ved ansiktsuttrykket hans fortalte Emelia at han slet med å kontrollere sinnet sitt. Munnen hans var stram, og hendene, som lå på lårene hans, gravde seg inn i buksene til knokene hans ble hvite.

Det gikk en evighet før han snakket.

– Jeg beklager, cariño, sa han med dyp, lav stemme. – Tilgi meg. Jeg glemmer hvor mye du har vært gjennom. Dette er ikke tidspunktet for å krangle som et gammelt ektepar.

Emelia vred litt på leppene før hun slapp ut et sukk. – Jeg beklager også, sa hun. – Jeg er nok ikke helt meg selv akkurat nå.

– Nei, sa han og forsøkte å smile. – Det er du virkelig ikke.

Hun lukket øynene, og selv om hun hadde ment å late som hun sov, måtte hun ha sovnet litt, for da hun åpnet øynene, heiste Javier opp seteryggen sin og sa at hun måtte gjøre det samme.

I løpet av kort tid var de gjennom tollen og på plass i et ventende kjøretøy uten antydning til pressen som Javier hadde advart mot.

Den spanske sjåføren utvekslet et par ord med Javier som Emelia lyttet til med et lite støt av overraskelse. Hun kunne snakke og forstå spansk? Hadde hun lært det i løpet av de siste par årene? Hvorfor, hvis hun kunne huske språket hans, kunne hun ikke huske mannen som hadde lært henne det? Hun lyttet til den korte samtalen, og av en eller annen grunn viste hun ikke at hun forsto det som ble sagt.

– Ella se acuerda algo? spurte sjåføren. Husker hun noe?

– No, ninguno, svarte Javier tungt. Ingenting.

På kjøreturen til huset kikket Emelia ut på landskapet og håpet at hun skulle huske noe, men det var som å se et sted for første gang. Hun kjente at Javiers blikk hvilte på henne fra tid til annen, som han også håpet på et gjennombrudd. Presset om å huske ble enda verre på grunn av den underliggende anspentheten hun kjente i det prøvende forholdet deres. Hun forsikret seg stadig om at det var slik legene sa: det var vanskelig for Javier at hun ikke husket ham, men på en måte følte hun at det var noe mer.

Da bilen kjørte gjennom et par store smijernsporter, snørte Emelias hals seg sammen. Herskapshuset som kom til syne da de kjørte opp alleen var intet mindre enn overveldende. Det var bygget i fire etasjer med enorme hager, og var alt en rik manns slott burde være: privat, imponerende, luksuriøst, og det ble ikke spart på penger for å opprettholde standarden. Fra bilen kunne Emelia se noen gartnere som jobbet på området, og så snart sjåføren åpnet døren for henne og Javier, gikk de enorme dørene på huset opp, og en kvinne i en svart og hvit uniform ventet på toppen av trappen for å ta imot dem.

– Bienvenido a casa, señor. Kvinnen snudde seg mot Emelia med et overlegent blikk og hilste med stramme lepper. – Señora. Bienvenido a casa.

– Tusen takk, sa Emelia med et anstrengt smil. – Det er hyggelig å være … eh … hjemme.

– Querida. Javier la hånden sin mot Emelias korsrygg. – Dette er Aldana, sa han. – Hun sørger for at husholdet går knirkefritt. Ikke vær redd. Jeg har forklart for alle de ansatte at du ikke husker noen av dem.

– Jeg er så lei for det, sa Emelia til Aldana. – Jeg håper du ikke er fornærmet.

Aldana la armene i kors over det store brystpartiet sitt, og det mørke spurvelignende blikket gled raskt over Emelia. – Det gjør ingenting, sa hun.

– Jeg skal ta Emelia med opp, Aldana, sa Javier og skiftet til spansk da han spurte: – Gjorde du det jeg ba om på telefonen?

Aldana nikket. – Sí, señor. Alt er tilbake på plass, slik du ønsket.

Emelia fortsatte å late som hun ikke forsto, men hun måtte lure på hva det var Javier hadde bedt husholdersken gjøre.

Korsryggen hennes brant fortsatt der hånden hans hvilte. Hun kunne kjenne hver eneste lange finger mot huden sin; selv ikke laget av klær kunne dempe den elektriske følelsen fra berøringen hans. Kroppen hennes sitret fra topp til tå hver gang hun tenkte på de hendene som gled over henne, strøk henne, kjærtegnet henne, berørte henne slik enhver kjærlig ektemann berørte en kone som han elsket og begjærte.

Da han førte henne mot den store trappeoppgangen, kjente hun panikkens vinger begynne å blafre mer og mer for hvert steg som førte henne oppover sammen med ham.

Selv om han var en fremmed for henne, ville han forvente at hun skulle dele soverom med ham? Bad?

Eller enda verre … sengen hans?