Elizabeth Lane

Et frosset hjerte

Oversatt av Tom A. Hoff

Kjære leser!

En av mine barndomsdrømmer var å få eneggede tvillinger. Så søtt, og så morsomt å kle dem i like klær. Men hvis jeg ser tilbake nå, er jeg takknemlig for at mine barn kom til verden én om gangen. Når jeg ser en mor med tvillinger (eller trillinger), rister jeg bare på hodet i forundring. Ett barn var strevsomt nok, men hvordan klarer man å håndtere flere samtidig?

Da jeg skrev Et frosset hjerte, tenkte jeg mye på dette. Vår heltinne Tessa ble alenemor da forloveden hennes døde. Hun har ikke bare to små barn, men må også klare alt alene. Hennes seksten måneder gamle tvillinger Missy og Maddie er ganske uregjerlige, men hun fikser det. Fordi hun må.

Vår helt, transportmagnaten Dragan Markovic (kjent som Draken), står heller ansikt til ansikt med en tiger enn å være sammen med to aktive småbarn. Nå er han plutselig værfast på hytta i Alaskas villmark sammen med den sexy Tessa og hennes to små. Han har et problem, for ikke bare har han sverget på at han aldri vil ha barn, men de rører også i minnene om fortiden som han helst vil glemme.

Å fortelle mer vil bare ødelegge historien. Men jeg lover noen overraskelser.

Hyggelig lesing!

Elizabeth

1

Seattle, delstaten Washington

September

«Sier du at saken fortsatt kommer for retten?» Dragan Markovic satt og skulte bak den store kontorpulten. «Vi har jo strukket oss lenger enn langt for dette fordømte kvinnemennesket. Hvorfor vil hun ikke inngå forlik?»

Den unge advokaten, som tilhørte rederiet Trans Pacifics juridiske avdeling, var synlig nervøs. Han fiklet med pennen sin. En svettedråpe rant nedover pannen hans. «Ifølge advokaten hennes handler det ikke bare om penger. Miss Randall vil at offentligheten skal få vite hvor urettferdig hun ble behandlet. Hun er fast bestemt på å sørge for at ingen kvinnelig ansatt noen gang igjen vil bli sagt opp fordi hun blir gravid.»

Dragan fikk dype furer i pannen. «Hun fikk jo ikke sparken fordi hun ble gravid. Jeg forstod det slik at hun fikk sparken fordi hun ikke greide å gjøre jobben sin ordentlig.»

«Ja, det er det vi tenker å fortelle dommeren. Stillingen hennes innebar at hun måtte dra på lange tjenestereiser til Asia. Det er en for risikabel jobb når man er gravid.»

«Så hvorfor fikk hun ikke bare en midlertidig kontorjobb?»

Advokaten krympet seg. «Det er det advokaten hennes kommer til å trekke frem. Det var den nærmeste sjefen hennes som ga henne sparken. Det later til at forholdet dem imellom var noe spent.»

Dragan bannet for seg selv idet han reiste seg fra den massive, skinnkledde kontorstolen og snudde seg mot vinduet. Kontoret hans lå i øverste etasje, og det ga ham en fantastisk utsikt over Seattles havneområde, som var fullt av lagerbygninger, kaier og enorme kraner. To store containerskip, begge med Trans Pacifics logo på baugen, lå ved rederiets egen kai og ventet på å bli lastet. Bak dem lå Puget-sundet innhyllet i grå septembertåke.

Pokker heller, han hadde et rederi å drive. Han hadde ikke tid til å dille med denne Tessa Randall – en kvinne han aldri hadde møtt, og heller ikke hadde noen lyst til å møte – og et søksmål som truet med å sverte Trans Pacifics gode navn og rykte. Hvorfor kunne hun ikke bare ta imot pengene, underskrive avtalen og så forsvinne?

«Hun fikk tvillinger, så vidt jeg kan huske», sa han.

«Det stemmer. To jenter. For seksten måneder siden.» Den unge advokaten tok av seg brillene og pusset dem. «De ble født sju uker for tidlig. Helseforsikringen hennes gjaldt ikke lenger. Utgiftene var …»

«Vi tilbød oss jo å dekke dem», sa han sint.

«Ja, det stemmer. Men advokaten hennes snakker om å kreve erstatning for belastningen hun ble påført, at det å miste jobben var med på å forårsake at hun fødte for tidlig.»

«Kan det bevises?»

«De kommer i hvert fall til å prøve. Dette kan bli både stygt og dyrt», sa advokaten og bladde i noen papirer. «Men jeg har kanskje en løsning, mr Markovic.»

«Og det er?»

«Jeg vet at du ikke liker å bli trukket inn i slike saker, men hvis du kunne møte miss Randall ansikt til ansikt og overbringe en unnskyldning på vegne av rederiet, så kanskje hun vil være villig til å …»

«Det kommer ikke på tale.» Dragan snudde seg mot ham. «Det har jeg ikke tid til, og jeg skylder ikke denne kvinnen noen personlig beklagelse. Når skal rettssaken finne sted?»

«Om en uke. Miss Randall jobbet ved vårt kontor i Alaska, så saken vil derfor gå for retten der. Det er fortsatt tid til å …»

«Jeg sa nei. Bare ta deg av det. Det er det du og kollegene dine får betalt for. Hvis dere ikke greier å gjøre jobben deres …» Dragan sa ikke mer, bare lot den uuttalte trusselen bli hengende i luften. «Takk, det var alt.»

«Ja, mr Markovic. Vi skal gjøre vårt beste.» Advokaten samlet sammen papirene sine og forlot kontoret.

Idet han lukket døren bak seg, snudde Dragan seg mot vinduet igjen. Han mumlet noen stygge eder på morsmålet sitt, som var kroatisk, og stirret ut på den stadig tykkere tåken. For hans del kunne de gjerne sparke hele det udugelige advokatteamet og heller hyre én erfaren advokat som hadde bedre kjennskap til rettssystemet. Men slik situasjonen var …

Den triste lyden av en tåkelur kunne høres fra et sted ute i bukta. Dragan hadde ingen tid å kaste bort på å stå der og grunne. Han gikk tilbake til skrivebordet, slo på datamaskinen og fant frem personalmappen til Tessa Randall. Han hadde så langt ikke tatt seg bryet med å lese den, men nå som advokatene tilsynelatende stod fast, var det kanskje på tide.

Det vedlagte bildet viste en rødhåret kvinne med brune øyne. Hun var rett og slett ganske flott. Hun var oppført som enslig, og det stod ingenting om verken ekteskap eller skilsmisse under de seks årene hun arbeidet for Trans Pacific. Men hun hadde jo gått hen og blitt gravid, så noe måtte jo ha skjedd – men det stod det ingenting om. Imidlertid fantes det en hel rekke med strålende anbefalinger og referanser. Ikke bare snakket hun flytende japansk, hun var også en meget dyktig forhandler og selger. Trans Pacific hadde store kontrakter i Japan og fraktet mye last dit – i hovedsak tømmer, stål og andre bygningsmaterialer – og hun kom ikke til å bli en enkel person å erstatte.

Dragan ble nysgjerrig og leste resten av dokumentet. Det stod ingenting spesifikt om oppsigelsen, bare en dato. Kunne det være at noen hadde slettet innholdet?

Helt til slutt stod det oppført en adresse i Bellingham, Washington. Det var en universitetsby på den andre siden av Puget-sundet. Men uansett hvor hun bodde nå, måtte hun stille opp til rettssaken i Anchorage. Spørsmålet var om dette var viktig nok til at han skulle ta seg tid til å dra dit selv også.

Dragan lukket dokumentet og slo av datamaskinen. Han håpet advokatteamet ville være i stand til å håndtere saken. Det var jo bare snakk om et simpelt forlik. Han kunne imidlertid kjenne at han var i ferd med å la seg lokke inn i dette dramaet. Å møte Tessa Randall ansikt til ansikt, enten i eller utenfor rettssalen, var kanskje den eneste veien ut av uføret, og den eneste måten å forhindre at Trans Pacific fikk et dårlig rykte på. Men før han kunne gjøre det, måtte han legge en plan. Han måtte finne ut mer om henne og hva som hadde skjedd. Hvis det viste seg at hun hadde blitt urettferdig behandlet, skulle han gi henne oppreisning, men på hans egne betingelser. Uansett hva som hadde skjedd, skulle ingen få sverte Trans Pacifics gode navn og rykte.

Ingen.

*

Bellingham, Washington

Seks dager senere

Det var bare dette som manglet.

Tessa Randall hadde nettopp fått en helt forferdelig hodepine, og alt ståket og bråket på flyterminalen hvor hun befant seg, gjorde ikke saken bedre. Hun rotet i veska si etter pakken med Ibuprofen, klemte ut to tabletter fra brettet og kastet dem i munnen. Hun hadde ikke noe vann, så hun svelget dem tørre.

Noen uker tidligere hadde hun booket en enkeltbillett til Anchorage med Alaska Airlines. Foreldrene hennes hadde sagt at de kunne passe tvillingene noen dager mens rettssaken pågikk. Men så hadde moren falt og brukket foten. I tillegg hadde advokaten hennes, Helen Carmichael, advart henne om at hvis de bestemte seg for å stille krav om skadeserstatning, kunne høringen fort pågå i flere uker. Tessa hadde dermed ikke hatt noe annet valg enn å ringe til flyselskapet og prøve å booke tre seter ved siden av hverandre. Men det var ingen ledige seter.

Heldigvis hadde Helen trådt til og greid å booke plass til dem hos et annet flyselskap. Hun hadde til og med ordnet med et sted å bo i Anchorage og en barnepasser på dagtid. Problemet var løst, hadde Tessa trodd – frem til nå.

Det var nesten så hun begynte å gråte av frustrasjon. Hun marsjerte nedover en korridor mot venteområdet, hvor venninnen Penny, som hadde kjørt dem til flyplassen, stod og passet på tvillingene.

Maddie og Missy satt i tvillingvognen, og de fikk mye oppmerksomhet fra forbipasserende. De var jo ganske så søte med sine blå øyne, røde krøller og identiske rosa sparkebukser. Men når de var trette, kunne de bli ganske vanskelige å ha med å gjøre.

De var trette nå.

Da de fikk se moren sin, begynte de å gråte og rive og slite i selene som holdt dem fast. Jo nærmere Tessa kom, jo høyere gråt og skrek de. De små armene strakk seg mot henne. Missy ville gjerne bli løftet opp og sitte på armen, mens Maddie sannsynligvis bare ville slippe løs og løpe rundt.

Hodepinen ble bare verre og verre. Tablettene virket ikke raskt nok.

«Hva er galt?» spurte Penny, en sprek blondine som var gift og hadde tre barn i skolealder. Hun så bekymret på henne.

Tessa ristet på hodet. «Du kommer ikke til å tro dette. Flyet mitt er innstilt. Tekniske problemer av et eller annet slag.»

«Vel, hvis det er noe galt med flyet, hvorfor kan de ikke bare sette inn et annet?»

«De bak disken bare himler med øynene og heiser på skuldrene når jeg spør. Men jeg skal gå tilbake og spørre igjen, og denne gangen gir jeg meg ikke før jeg får et fornuftig svar. Det kan ta litt tid, bare så du vet det.»

«Ikke tenk på meg. Jeg har ikke dårlig tid.» Penny kikket ned på tvillingene. «Kanskje disse to urokråkene blir slitne og sovner etter hvert, også.»

«Det ligger mat og juice i bagen», sa Tessa. «Kanskje de roer seg hvis de får noe å spise. Beklager dette, Penny. Jeg vet at du har bedre ting å bruke dagen på.»

«Ta det helt med ro. Og kom ikke tilbake før de har ordnet opp i dette for deg.»

Tvillingene begynte å skrike igjen, og enda høyere nå, når Tessa snudde seg og gikk nedover korridoren igjen. Det smertet henne å høre hylingen, men hun visste at det bare ville gjøre vondt verre hvis hun snudde seg og så på dem. For en salig røre! Kanskje hun bare burde ha tatt imot det sjenerøse beløpet som Trans Pacific hadde tilbudt henne. Men, som den ildfulle kvinnerettsforkjemperen Helen hadde minnet henne på, det stod mer på spill her enn penger. Søksmålet hennes ville gjøre et eksempel av Trans Pacifics fremferd og skape presedens for liknende saker i fremtiden.

Tessa rettet seg opp i ryggen, bet tennene sammen og marsjerte bort til Northwest Charter Air sin disk, hvor hun hadde etterlatt bagasjen. «Dette er rett og slett ganske dårlig», sa hun bestemt. «Jeg har kjøpt billett, og jeg kommer ikke til å røre meg av flekken før dere skaffer meg transport til Anchorage.»

Den middelaldrende kvinnen bak disken ristet på hodet. «Jeg beklager. Vi er fullbooket. Det går ikke noe annet fly til …»

«Det kan være at jeg kan hjelpe deg», sa en dyp stemme bak henne. Tessa skvatt til og snudde seg rundt.

Mannen som stod der var høy, hadde mørkt hår og kalde, grå øyne. Ansiktet hans var firskårent, litt som en statue, med en rett nese og høye, slaviske kinnbein. Han var kanskje ikke direkte kjekk, men han utstrålte selvtillit og maskulinitet. Han var kledd i jeans, rutete ullgenser og tykk skinnjakke, og rundt håndleddet bar han en Rolex-klokke.

Med de flintfargede øynene og det østeuropeiske tonefallet kunne han lett ha hatt rollen som skurk i en hvilken som helst actionfilm fra Hollywood.

Hun kjente ham ikke. Mannen var så flott at hun garantert ville ha husket ham hvis hun hadde truffet ham tidligere. Men det var noe kjent ved ham. Var han skuespiller? Eller kanskje et nyhetsanker fra TV? Han hadde ikke presentert seg. Kanskje han gikk ut fra at hun visste hvem han var?

Tessa greide endelig å åpne munnen og si noe. «Jeg beklager», sa hun, «men betyr det at du tilbyr meg hjelp?»

«Jeg overhørte tilfeldigvis samtalen», sa han. «Jeg har et eget fly, og skal til Anchorage. Det er godt med plass. Du må gjerne bli med meg … helt gratis, selvfølgelig.»

«Er du sikker?» Tessa visste ikke helt hva hun skulle tro. Mannen hadde dukket opp svært beleilig. Dette var et utrolig lykketreff. Nesten for utrolig. Man ble alltid fortalt at man ikke skulle sette seg inn i biler med fremmede. Det samme gjaldt sannsynligvis fly. I tillegg hadde hun tvillingene å tenke på, ikke minst.

«Flyet står rett utenfor», sa han, som om han merket at hun var nølende. «Det er et privat fly. Men jeg er tilfeldigvis deleier i dette flyselskapet her som for øyeblikket ikke er i stand til å bistå deg. Hvis du er bekymret for din egen sikkerhet, så kan miss Burris bak skranken her gå god for meg. Ikke sant, Marlene?» sa han og snudde seg mot den middelaldrende kvinnen bak skranken.

«Ja visst», svarte hun smilende og innyndende. «Absolutt, sir.»

«Så, miss, du må nesten bare bestemme deg. Vi må lette før tåken legger seg.» Han snakket på en måte som viste at han var vant til å få det som han ville.

Hun kunne jo ikke takke nei, ikke når dette kanskje var hennes eneste mulighet til å komme seg til Anchorage med tvillingene. «Ja», sa Tessa og hoppet i det. «Jeg sier ja takk til det sjenerøse tilbudet ditt.»

«Bra.» Han kikket ned på koffertene hennes, som i hovedsak inneholdt klær, mat og bleier til tvillingene, og ikke så mye av hennes ting. «Dette er altså bagasjen din? Jeg skal få den brakt om bord.»

«Ja takk. Men jeg må bare løpe og hente noe. Det tar bare et par minutter.»

Tessa småløp av sted nedover korridoren, mot venterommet. Hun burde antakelig ha fortalt sin redningsmann om tvillingene. Men nå som alt var avtalt og avgjort, ville hun ikke ta sjansen på at han skulle ombestemme seg. Han hadde sagt at det var godt med plass. Og flyturen fra Bellingham til Anchorage kunne ikke ta mange timer. To små barn kunne da ikke være til så mye bry?

Han hadde, med de slaviske ansiktstrekkene, virkelig et fengslende utseende. Men hvorfor virket han så kjent? Hvor hadde hun sett ham før? I et blad? På TV? Nei, hvis hun ikke greide å komme på det, fikk hun bare spørre ham rett ut.

*

Dragan ble stående og se etter Tessa Randall mens hun småløp av sted. De lyse dressbuksene satt veldig pent over den stramme, lille baken hennes. Den forestående rettssaken gjorde at det var en dårlig idé å prøve å få henne til sengs, ellers skulle han ha gjort det. Han så for seg at hun kunne være en skikkelig villkatt i sengen. Men kanskje etter at rettssaken var over og alle parter var fornøyd …

Han ristet på hodet og måtte flire av sin egen forutsigbarhet. Han var glad i kvinner, en uforbederlig skjørtejeger. Noen romantiske middager etterfulgt av lidenskapelige runder i høyet holdt lenge for ham. Følelser og slikt bare kludret det hele til og var bortkastet tid.

Kjærlighet – hvis det i det hele tatt fantes noe slikt – hadde ingen plass i hans verden. Nå som onkelen hans – som hadde tatt ham med fra Sarajevo til USA og oppdratt ham som sin egen – hadde gått bort, hadde han ingen igjen som stod ham nær. Ingen familie, ingen personlige forbindelser av noe slag. Dragan likte det slik. Det gjorde alt mye enklere, og lot ham stå fritt til å konsentrere seg om shippingselskapet han hadde overtatt og gjort til et svært, internasjonalt rederi.

Flyet hans stod tanket og klart ute på rullebanen. Dragan fikk en stuer til å bære miss Randalls bagasje – en stor og to små kofferter – om bord i flyet. Han så det på stueren da han løftet dem at koffertene var tunge. Hun måtte ha pakket med seg nok klær, sko og sminke til et langt opphold. Han håpet hun ikke kom til å trenge det, at de ville komme til enighet raskt.

Dragan snudde seg mot vinduet og betraktet det nyinnkjøpte propellflyet sitt, et sveitsiskbygd Pilatus P-6. Det var ti meter langt og hadde et vingespenn på femten meter. Det var spesielt godt egnet for å fly kortere distanser, og var ideelt for denne turen til Alaska. Flyet hadde akkurat kommet fra leverandøren, og var utstyr med både flottører for landing på vann og kraftige hjul for landing på røft og ujevnt underlag. Dette utstyret gjorde at han kunne dra nesten hvor som helst med dette flyet. Han så frem til jomfruturen, ikke minst fordi han ville få selskap av en svært sexy rødtopp.

Men dette var ikke noen ferietur. Hvis han ikke greide å sjarmere Tessa Randall til å inngå et forlik, ville de møtes i retten. Og hvis det gikk så langt, kom det til å være full krig. Advokatene hans kom til å bruke alle triks de kjente til og forsøke å sverte henne. Til gjengjeld ville advokaten hennes, Helen Carmichael – som hadde rykte på seg for å være en knallhard feminist – gjøre sitt beste for å fremstille Trans Pacific som en arbeidsgiver som utnyttet kvinner og lot dem i stikken hvis de for eksempel ble gravide. Uansett utfall kom rettssaken til å bli stygg. Men kanskje han kunne greie å komme frem til en løsning med den vakre miss Randall før saken i det hele tatt begynte.

Hadde hun gjenkjent ham? Hun hadde ikke vist noe tegn til det, så Dragan gikk ut fra at hun ikke hadde det. I seg selv var ikke det så forunderlig. Trans Pacific var et svært rederi. Som administrerende direktør jobbet han i stor grad i kulissene og samarbeidet først og fremst kun med sine nærmeste underordnede. Han var ikke engang sikker på om han hadde besøkt det regionale kontoret i Anchorage mens hun hadde arbeidet der.

Hun ville jo garantert finne ut hvem han var på et eller annet tidspunkt. Men det var nok lurt å ikke si noe før de var i lufta. Ellers ville alt han hadde gjort – nemlig å kartlegge reiseplanene hennes og så dukke opp på flyplassen for å tilby skyss etter å ha kansellert flyet hennes – være forgjeves.

Han kikket på klokka. Miss Randall hadde vært borte i flere minutter. Antakelig hadde hun avlagt et toalettbesøk på veien. Men han skulle ønske hun kunne skynde seg. Tåken var på vei inn over sundet. Det var tryggest om de var i lufta før tåken la seg som et teppe over hele flyplassen.

Han skulle til å gå og lete etter henne da han hørte lyden av skritt i korridoren. Lettet snudde han seg rundt – og stivnet helt til, som om han hadde fått en knyttneve i ansiktet.

Dragan syntes at han alltid hadde vært flink til å møte alle slags situasjoner med et kaldt hode. Men gud hjelpe ham, dette var han ikke forberedt på.

Tessa Randall kom trillende med en barnevogn, eller nærmere bestemt en tvillingvogn. I de to setene, fastspent side om side, satt to små jenter – med hår like illrødt som sin mors – og de stirret på ham omtrent på samme måte som en katt stirrer på en mus.

2

Tessa så misnøyen – og ikke minst et snev av panikk – i øynene hans da hun kom trillende med barnevognen. De aller fleste begynte å smile fra øre til øre og snakke babyspråk når de fikk se tvillingene, men ikke denne mannen. Han stirret på dem som om de skulle vært to tikkende bomber.

Han kremtet. «Vel, dette var uventet», sa han.

Tessa møtte blikket hans. «Jeg kan jo ikke bare dra fra dem. Dessuten sa du at det var godt med plass på flyet.»

Han pustet tungt ut. «Jeg gjorde det. Bagasjen din er båret om bord. Men jeg vet ikke om vi får plass til den svære vognen. Og du kan jo ikke ha barna på fanget eller la dem løpe rundt. De må sitte fastspent i baksetet. Går det?»

«Det er ikke noe problem. Setene kan løsnes fra vognen. Og uten setene kan vognen foldes sammen, slik at den blir flat.»

«Akkurat», sa han og kikket ned på tvillingene.

Maddie var opptatt med å prøve å vri seg løs, men Missy møtte blikket hans og ga ham et smil som kunne smelte selv det kaldeste hjerte.

Dessverre lot det til at hjertet hans var av granitt, ikke is. «Vi har ikke mer tid å kaste bort», gryntet han. «Det er tåke på vei inn. Vi må komme oss av sted.»

Han holdt opp døren for henne. Det hvite, sølvstripede flyet så helt nytt og veldig dyrt ut. Gjennom sine seks år ved kontoret i Anchorage hadde hun sett mange liknende fly – som Twin Ottere og Cessnaer – men ikke et av akkurat denne typen, som hadde både hjul og flottører.

Han åpnet døren på passasjersiden. «Løsne setene og klatre inn, så skal jeg løfte dem opp til deg.»

Han var tydeligvis vant til å ha kommandoen. Tessa så ingen grunn til å motsi ham. Hun var uansett glad for at han ikke hadde lagd noe større nummer ut av at barna skulle være med. Hun løsnet på låsmekanismene som holdt setene fastspent til vognen, og klatret opp i flyet.

Det luktet nytt av interiøret. Setene var kledd med lysebrunt skinn, og instrumentpanelet var av mørkt tre. Hvem redningsmannen hennes nå enn var, hadde han tydeligvis nok penger.

Han løftet setet med Maddie i ut av vognen. Jentene var gamle nok til å gjenkjenne og reagere på uvante situasjoner. Maddie brøt ut i et skingrende hyl, og snart sluttet søsteren seg til henne.

«Gode gud! Her, ta henne!» Han løftet setet raskt opp. Tessa plasserte Maddie i setet bak seg, og snudde seg deretter for å ta imot en fortsatt hylende Missy. Uttrykket i ansiktet hans fortalte veldig tydelig hva han syntes om situasjonen.

Tessa snudde seg og spente fast begge jentene i baksetet. De gråt fortsatt begge to, og små tårer trillet nedover kinnene deres. Tessa tørket dem under nesen og på kinnene, kysset dem og prøvde å komme med noen trøstende ord. Da hun satte seg tilbake i setet sitt, så hun at flyets eier stod der ute og strevde forferdelig med å få foldet sammen vognen. Han skulte opp på henne. «Hvordan i huleste får man egentlig klappet denne sammen?» spurte han irritert.

«Det er en knapp på håndtaket. Prøv å trykke på den», sa Tessa.

Han prøvde igjen. Denne gangen fikk han det til. Etter at han hadde stuet vognen på plass og lukket døren, gikk han rundt flyet og klatret opp i pilotsetet.

«Skal du fly selv?» spurte hun overrasket.

Han kastet et blikk på henne og heiste på øyenbrynet. «Har du problemer med det?»

Tessa ristet på hodet.

«Spenn deg fast», sa han. «Vi letter straks.»

Tessa kastet et blikk bakover på jentene og gjorde deretter som han sa.

Fra siden, i profil, så han enda mer kjent ut enn før. Hvem var han? Dette var i ferd med å bli latterlig. Straks de var i luften skulle hun spørre ham.

«Her», sa han og ga henne et par hodetelefoner med mikrofon. «Sett på deg disse. Det demper bråket fra motoren og gjør at vi kan ha en samtale uten å skrike.»

Tessa tok hodetelefonene. Før hun satte dem på, kastet hun et blikk bak på døtrene igjen. De gråt fortsatt, men var i ferd med å roe seg ned. De hadde vært våkne såpass lenge nå at de måtte begynne å bli trette. Med litt hell kom de snart til å sovne.

Den mystiske redningsmannen hennes hadde satt på seg hodetelefonene. Han sjekket noen målere og startet motoren. Propellen begynte å snurre. Igjen snudde Tessa seg mot jentene. De gjorde store øyne, men det lot ikke til at bråket skremte dem. Kanskje de syntes det var som å kjøre bil, noe som vanligvis roet dem ned.

De takset forbi noen hangarer og deretter ut på rullebanen. Tessa kjente at hjertet gjorde et hopp da han ga gass og de raste av sted bortover asfalten i høy hastighet. Snart forsvant bakken under dem, og de var i luften.

Etter hvert som de klatret oppover, begynte tvilen å nage henne. Hadde det vært en gedigen tabbe å legge sitt eget og jentenes liv i hendene på denne fremmede mannen? Hva hvis han hadde ondt i sinne, eller det skulle vise seg at han ikke var noen dyktig pilot? Nei, hun burde ha blitt på flyplassen og mast videre på kvinnen bak disken. De hadde helt sikkert greid å løse situasjonen hvis de hadde fått litt mer tid på seg.

Da flyet etter hvert flatet ut, begynte hun å puste rolig igjen. Det virket som han var en dyktig nok pilot, tross alt. Han virket å være rolig og rutinert. Hun var ikke overbevist, men han lot i alle fall til å være erfaren.

Det virket som han merket at hun så på ham, for han snudde hodet og kastet et blikk på henne. Akkurat da var det noe ved lyset i cockpiten og vinkelen på ansiktet hans som ristet liv i hukommelsen hennes.

Hun visste hvem han var.

Hun hadde aldri møtt ham i egen person før. Men hun hadde sett bilder av ham mens hun fortsatt jobbet i Trans Pacific. Han var konsernets administrerende direktør. Ansatte hadde gitt ham tilnavnet Dragen, dels på grunn av fornavnet hans, men mest på grunn av lederstilen.

Dette var Dragan Markovic, mannen som ledet selskapet hun hadde saksøkt.

*

Dragan la flyet i en marsjhøyde på ti tusen fot og i en hastighet på to hundre og ti kilometer i timen. Hvis været holdt, burde de være fremme i Anchorage før det ble mørkt. En rask stopp i Ketchikan for å tanke opp, og kanskje få seg en liten matbit, var tatt med i beregningen.

Han hadde flydd siden sent i tenårene og hadde mye erfaring med å fly småfly. De to siste somrene hadde han flydd noen av Trans Pacifics aller største kunder til rederiets egen hytte nordøst for Petersburg for å ta dem med på laksefiske der. Dette var imidlertid den første lengre turen han fløy en Porter. Det hadde gått bra så langt. I hvert fall når det gjaldt selve flyet og flygningen.

Han kastet et blikk på den vakre, rødhårede passasjeren til høyre for ham. Hun satt der og stirret stivt fremfor seg med hendene knyttet i fanget.

Var hun redd for å fly, eller var det noe annet som plaget henne?

Dragan hadde håpet å få i gang en samtale. Men hun gjorde det jammen ikke lett. «Går det bra?» spurte han i mikrofonen. «Du er vel ikke flysyk?»

«Det går bra.» Stemmen hennes var anstrengt. «Men jeg lurer på hvorfor du har lurt meg om bord på dette flyet, mr Markovic.»

Så hun hadde altså skjønt det – og var ikke spesielt glad.

Dragan vurderte å prøve å forsvare det han hadde gjort, men kom frem til at det var klokest å holde tett. Han ville finne ut mer hvis han lot henne styre samtalen.

«Hvorfor fortalte du meg ikke hvem du er?» sa hun.

Han svarte ikke med en gang, sjekket instrumentpanelet for å kjøpe seg litt tid til å tenke. «Hvis jeg hadde gjort det, ville du ha blitt med da?»

«Absolutt ikke. Jeg skal egentlig ikke snakke med deg i det hele tatt. Advokaten min ville ha gått fra konseptene om hun hadde visst om dette.» Hun vred på seg og kastet et blikk på tvillingene.

«Jeg vet godt hvem advokaten din er, og det kan jeg lett forestille meg. Hvordan går det med barna der bak?»

«Bare bra. De sover søtt.» Hun snudde seg fremover igjen. «Ville du ha tilbudt meg å sitte på om du hadde visst at jeg hadde såpass mye … bagasje?»

Denne damen hadde skarpere kanter enn han hadde forestilt seg. Dragan lo litt anstrengt. «Ingen kommentar.»

«Jeg la merke til ansiktsuttrykket ditt da jeg kom gående med tvillingene», sa hun. «Du er ikke spesielt glad i barn, du?»

Dragan skjøv vekk bildene som sprang opp i hodet hans, bilder av utmagrede ansikter og innhule øyne … bilder som han hadde brukt de siste to tiårene på å fortrenge. «Igjen, ingen kommentar.»

«Har du noen kommentar til at du regelrett lurte meg om bord i dette flyet, da?» sa hun og ga ham et kjølig blikk. «Du sa du er deleier i flyselskapet. Hadde du noe å gjøre med at flyet mitt ble innstilt?»

Uansett hva han sa, ville det bli feil, så han sa ingenting.

Stemmen hennes var like kjølig som blikket da hun fortsatte. «Kidnapping er en alvorlig forbrytelse, mr Markovic, spesielt nå som vi har forlatt USA. Det er Canada vi ser langt der nede nå.»

«Jeg har ikke kidnappet deg. Jeg tilbød deg skyss til Anchorage, du takket ja til det, og det er dit vi er på vei. Vi er fremme før det blir mørkt. Og kall meg Dragan, vær så snill.»

Hun sa ingenting. Munnen hennes var som en smal strek. Han kunne merke hvor sint og opprørt hun var. Da hun til slutt eksploderte, var han forberedt på det, men ordene stakk fortsatt.

«Maken til frekkhet, sleiphet og arroganse …», freste hun. Hun stirret ned på de knyttede nevene sine. «Hvordan har du samvittighet til å gjøre dette? Hvordan kan du manipulere et annet menneske på den måten?»

«Spørsmålet du bør stille, er ikke hvordan, men hvorfor.»

«Greit. Hvorfor?» sa hun og stirret ut på skyene foran dem. «Si meg det.»

Dragan tydde igjen til å sjekke instrumentpanelet for å kjøpe seg betenkningstid. «Enhver sak har to sider», sa han til slutt. «Jeg ville gjerne høre din side før vi møtes i retten.»

«Du kunne jo bare ha bedt meg ut på middag eller noe», svarte hun kort.

«Ville du ha takket ja til det? Du sa jo at du egentlig ikke bør snakke med meg i det hele tatt … noe jeg for øvrig synes er helt absurd. Hvordan skal vi kunne komme til noen form for enighet hvis vi ikke snakker sammen før i rettssalen? Nei, på denne måten, her og nå, har du min hele og fulle oppmerksomhet. Du kan si akkurat hva du har på hjertet, banne til meg, kalle meg stygge ting, hva som helst.»

«Ikke frist meg. Jeg er ikke din ansatte lenger.»

«Det er synd, med tanke på hvor gode skussmål dine sjefer og kolleger har gitt deg.»

«Du har altså lest personalmappen min?»

«Selvfølgelig.»

«Da vet du også at jeg fikk sparken fordi jeg angivelig ikke var i stand til å utføre jobben min. Jeg søkte på en mindre krevende stilling ved kontoret i Seattle. Det ville vært et steg tilbake karrieremessig, men jeg ventet barn, jeg kunne ikke reise så mye, og jeg ville bo nærmere foreldrene mine i Bellingham. Jeg fylte ut og sendte inn alle nødvendige skjemaer, men jeg ble ikke engang kalt inn til intervju. Og plutselig fikk jeg bare sparken.»

«Jeg kjente faktisk ikke til noe av dette før du sa det nå. Det stod ingenting om dette i mappen.» Dragan husket at den hadde vært mistenkelig blank på dette punktet, som om noen hadde fjernet informasjon.

«Det overrasker meg ikke», sa hun. «Kanskje du burde være mer opptatt av hva som foregår internt i bedriften din, mr Markovic. Penger og effektivitet er ikke alt. Folk er viktige også.»

Ordene hennes stakk. Han visste ikke helt hva han skulle svare. «Som sagt, kall meg Dragan. Og jeg håper du er villig til å gjenta det du nettopp sa, i retten.»

Hun heiste på skuldrene. «Det er jeg.»

Dragan sa ingenting, bare håpet at hun skulle fortsette å snakke, slik at han fikk vite mer om henne. Men hun ble stille. Hun var tøffere enn han hadde forventet – og smart. For smart til å diskutere den kommende rettssaken med motparten.

Ikke at han kom til å gi opp. Han hadde til hensikt å grave frem den virkelige historien bak oppsigelsen og det påfølgende søksmålet. Det var imidlertid ikke ønsket om å inngå et forlik som drev ham. Nei, Tessa fascinerte ham virkelig. Han ønsket å finne ut akkurat hvordan denne sexy rødtoppen var skrudd sammen.

*

Tessa stirret ut gjennom vinduet på cockpiten. Hun hadde flydd mange ganger mellom Seattle og Anchorage, men alltid med vanlig rutefly og stort sett med blikket festet på en pc-skjerm. Først nå, i en lavere hastighet og i en lavere høyde, innså hun at hun hadde gått glipp av en fantastisk utsikt.

Fjelltopper strakk seg opp fra furukledte åssider, som var drapert med elveløp som av og til munnet ut i små, idylliske kulper. Selve kystlinjen var en blanding av bukter, viker, elvemunninger og skogkledde øyer. På venstre side strakk havet seg til det forsvant i horisonten. Overalt fikk solen vannet til å glitre. «Så vakkert», mumlet Tessa, og glemte at hun hadde en mikrofon foran munnen.

«Ja, ikke sant?» Dragans dype stemme rumlet i hodetelefonene og fikk henne til å skvette. «Det er utrolig hva naturen kan få til, bare den får noen millioner år på seg.»

«Dette landskapet får meg nesten til å glemme alt det vonde og stygge i verden», sa Tessa og tvang frem en latter. «Men det er ikke så lett nå for tiden.»

Dragan la flyet over mot høyre for å gi henne ekstra god utsikt til en spesielt vakker foss. Kort etter rettet han opp flyet igjen. «Hvordan har det seg at du kan japansk?» spurte han.

«Jeg var en forsvarsunge. Faren min var i luftforsvaret. Han var stasjonert i Japan noen år. Vi hadde japanske barnevakter og så på japansk TV. Senere gikk jeg på japansk skole.»

«Vi, sa du?»

«Ja, storebroren min og jeg. Han er gift nå, og jobber i en bank i London. Mor og far bor i Bellingham.» Tessa visste at han prøvde å få henne til å slappe av, og dermed kanskje avsløre en eller annen detalj som han kunne bruke mot henne. Hun måtte vokte sine ord. Men å snakke om familien virket som en harmløs måte å få tiden til å gå.

«Foreldrene dine liker å være besteforeldre også, går jeg ut fra?»

«Å, ja. Moren min skulle passe tvillingene mens jeg var i Anchorage, men så brakk hun foten. Nå som jentene kan gå, må man faktisk regne med å måtte løpe en del rundt.» Hun kastet et blikk over skulderen for å forsikre seg om at de fortsatt sov.

«Hva heter de?»

«Madelyn og Melissa, men vi kaller dem Maddie og Missy.» Tessa elsket å snakke om tvillingene. Hun var så stolt av dem.

«For meg ser de helt like ut. Hvordan greier du å skille dem fra hverandre?»

«Det er lett. Missy har en liten føflekk på det ene øret. Men selv uten å vite det er det lett, straks du blir litt kjent med dem. Missy liker å kose, mens Maddie er mer nysgjerrig og utforskende. Hun forsvinner av sted på egen hånd bare du snur ryggen til henne. Og nå som de kjenner igjen sine egne navn, er det enda lettere å skille mellom dem.»

Han ble stille, og det virket som han overveide hva det neste spørsmålet burde være. «Er det uhøflig av meg å spørre om hvem som er faren deres?»

Ja, ville Tessa svare. Men hvis hun ble unnvikende, kunne det hende at han fikk det for seg at svaret var noe han kunne bruke mot henne, som at det var en mann som allerede var gift eller som hun hadde møtt på byen en kveld. Det klokeste var å fortelle sannheten.

«Det var min forlovede. Han var journalist. Vi hadde planlagt å gifte oss etter at han kom tilbake fra et oppdrag i Midtøsten.» Tessa fikk en klump i magen. Selv etter to år gjorde det vondt å snakke om Kevin. «Han ble drept i Jemen. Det var en bilbombe. Jeg visste ikke engang at jeg var gravid da det skjedde.»

«Det var leit å høre.»

«Jeg mistet viljen til å leve. Men så fant jeg ut at jeg var gravid. Det fikk meg gjennom alt sammen … ga meg en grunn til å leve.»

«Du må ha hatt det tøft.»

«Ja, på flere måter. Og det er grunnen til at jeg har saksøkt selskapet ditt.»

*

Dragan forstod at det var på tide å holde munn. Det var mer sannsynlig at hun kom til å fortelle om seg selv og sin side av saken hvis han ikke maste og gravde, men heller holdt en lett og vennlig tone.

Imidlertid hadde han allerede funnet ut en del om Tessa Randall. Hun virket som en ærlig person. Det virket ikke som hun var ute etter lettjente penger. Men for hans egen del, hva var han egentlig mest opptatt av? At han måtte beskytte selskapet sitt? Eller at hun var en vakker og attraktiv dame som han kunne tenke seg å gå til sengs med?

Han så at det var skybanker på vei inn mot kysten, men foran dem var det foreløpig klar himmel. Som enhver rutinert pilot hadde Dragan sjekket værmeldingen før de dro. En storm lå og brygget ute over Stillehavet, men den skulle ikke treffe kysten før tidligst neste morgen. De hadde godt med tid på seg til å nå Anchorage, og så langt hadde Porteren oppført seg kjempefint. Motoren malte som en fornøyd katt.

Likevel hadde han en illevarslende følelse av at noe fælt kom til å skje. Det var den samme følelsen som han hadde hatt som gutt i Sarajevo rett før granatene begynte å hagle ned og eksplodere rundt dem. Den gang var det rent instinkt som hadde holdt ham i live. Hvorfor følte han det samme nå? Det var jo ingen grunn til bekymring.

Da Ketchikan kom til syne under dem, var tvillingene våkne igjen. Dragan landet flyet på vannflaten og takset bort til bryggen og bensinpumpene der. På den andre siden av bukta lå byen, klemt mellom furuskogen på oversiden og vannet nedenfor. Høsten hadde allerede kommet. Cruiseskipene var vekk, og suvenirbutikkene stengt. Kun noen fiskebåter trafikkerte havna.

Tessa byttet bleie på tvillingene og ga dem mat, mens Dragan fylte bensin. Etterpå gikk han opp til stasjonen for å betale. Mens han var der inne plukket han med seg et par smørbrød og litt vann. Da han kom tilbake til flyet, satt Tessa og ventet. Tvillingene satt fastspent i baksetet, helt rolige.

«Sulten?» spurte han og holdt frem de innpakkede smørbrødene. «Kylling eller ost og skinke?»

«Ja takk. Hva spiller ingen rolle. Men først må jeg en tur på toalettet, og dessuten få kastet dette.» Hun holdt opp en pose som lot til å inneholde skitne bleier. «Kan du holde et øye med jentene imens? Jeg er straks tilbake.»

Uten å vente på svar åpnet hun døren, kløv ned på flottøren og gikk opp på brygga. Dragan satt og så etter henne mens hun kastet posen i en søppeldunk og gikk opp mot stasjonen.

Han dro plasten av skinkesmørbrødet og tok en stor bit. Tessa Randall var en sterk kvinne, tenkte han for seg selv. Det måtte hun være for å kunne takle det hun hadde opplevd. Dessuten var hun intelligent. Han likte intelligente kvinner.

Men han kunne ikke la seg distrahere av at hun var tiltrekkende. Tessa og advokaten hennes var ute etter å ta ham og konsernet hans. Det måtte han ikke glemme.

Det kom en lallende lyd fra baksetet. Han snudde seg. Tvillingene satt der, helt i ro, og kikket opp på ham. En liten lur etterfulgt av et lite måltid og et bleieskift hadde pasifisert dem fullstendig. De bare satt og stirret på ham med sine himmelblå øyne.

Vanligvis skydde Dragan barn. Uskylden deres rev i ham, mante frem mørke skygger fra fortiden, lyder og bilder han helst bare ville glemme. Han hadde sverget på at han aldri skulle få egne barn. Det var for mye lidelse i verden, for mange farer.

Han skulte på de to små jentene. Tvillingen på hans høyre side smilte og lo. Den andre stirret hardt på ham. Tessa hadde sagt at de hadde forskjellige personligheter. Det kunne han se tydelig nå.

«Hva er det dere sitter og tenker på?» Stemmen hans fikk den smilende tvillingen til å skvette. De runde øynene hennes ble enda rundere. Søsterens mistenksomme blikk forble uendret. «Hvis dere hadde kunnet snakke, hva hadde dere sagt til meg?»

«Da.» Den smilende tvillingen – som han nå hadde gjettet at måtte være Missy – begynte å pludre til ham. Det var hennes versjon av det å føre en samtale. Da hun snudde på hodet, kunne han se at hun hadde en føflekk på øret. Så han hadde altså gjettet riktig.

«Hva med deg, Maddie?» Han snudde seg mot den andre søsteren. «Hva tror du om alt dette?»

«Pfff!» Hun blåste kraftig ut, og det hele ble rundet av med en imponerende spyttboble.

Dragan kunne ikke annet enn le. Endelig en ærlig kvinne som sa akkurat hva hun mente!

«Dere er i ferd med å bli kjent med hverandre, ser jeg.» Tessa klatret inn i setet og lukket døren bak seg.

«Du har rett, de har forskjellige personligheter.»

Dragan takset ut fra brygga og vendte nesen på flyet opp mot vinden. Snart fór flyet over vannflaten og dro opp mot skyene. Det var mer vind nå, og turbulens fikk flykroppen til å riste. Det var ikke så ille at han ble bekymret, men han kom til å være glad når de landet trygt i Anchorage.

Samtidig var han klar over at han ikke hadde ubegrenset med tid til å finne ut mest mulig om Tessa Randall. Så langt hadde han ikke gjort spesielt store fremskritt.

Hun spiste opp smørbrødet sitt, og deretter ble hun sittende i stillhet mens flyet klatret opp gjennom de nedre luftlagene og turbulensen etter hvert ga seg. Var hun nervøs for å fly sammen med ham? Eller kanskje hun hadde tatt en alvorsprat med seg selv i speilet på dametoalettet og slått fast at hun hadde vært altfor vennlig mot mannen som hun om kort tid skulle møte ansikt til ansikt i rettssalen?

Den eneste lyden som hørtes fra inne i flyet, var Missys fornøyde pludring med seg selv. Takk og lov virket det som om tvillingene likte den monotone duringen fra motoren og ristingen i flyet. Han bare håpet at det ville vare.

De hadde akkurat passert over den gamle norske fiskerbyen Petersburg og var på vei videre i retning av Sitka da Dragan tilfeldigvis kikket ned på drivstoffmåleren.

Den stod nesten på null.