Karin Baine

Fransk flørt

Oversatt av Ina K. S . Widerøe

Kjære leser!

Jeg kan ikke tro at drømmen min om å få utgi en bok hos Harlequin endelig er blitt virkelighet! Takk for at du ville kjøpe debutromanen min og være en del av den.

Ideen til denne boken fikk jeg av en liten gjenstand – et rosa stetoskop. Jeg ville at heltinnen min skulle være gjennomført jentete, men så følelsesmessig skadeskutt at hun ikke innser hvor vakker hun er. Mobbing har blitt et alvorlig problem, og jeg ville sette søkelyset på langtidsvirkningene det kan ha. Selv om jeg heldigvis ikke ble utsatt for de samme grusomhetene som Lola i ungdommen, deler jeg absolutt noen av kompleksene hennes. Dette er historien om styrken og viljen hennes til å kjempe mot dem som plaget henne i oppveksten.

En het legeroman ville naturligvis ikke vært fullkommen uten en sexy lege, og ingen passer vel mer perfekt til å hjelpe Lola videre i livet enn en grublende, fransk kollega. Jeg håper du vil elske Henri like høyt som jeg gjør!

Kos deg!

Karin

Til mamma og bestemor Meta.

Jeg savner dere hver eneste dag.

Denne boken ville aldri ha blitt til uten støtte

og kjærlighet fra mannen min, George, og guttene våre.

Jeg må også nevne resten av familien, som har

holdt ut med skrivegalskapen min i årevis!

Hvis jeg skulle ramse opp alle som har hjulpet meg på veien, ville det ha fylt en hel bok, men jeg setter pris på dere alle sammen.

Spesielt Michelle Handyside, som har svart på mine utallige medisinske spørsmål, og Julia Broadbooks, som har dratt meg vekk fra stupet mange, mange ganger.

1

Lola tok en slurk te og gjorde sitt beste for å fortrenge de engstelige tankene som sloss om plassen i hodet hennes. Kommer jeg til å greie jobben? Kan jeg ta beslutninger som gjelder liv eller død? Hvor er toalettene?

Over kanten på koppen så hun at kantinen ble fylt opp med blå sykehusuniformer. Latteren og skravlingen fra de nye kollegaene hennes, gjorde ikke stort for å muntre henne opp. De virket så avslappede, så selvsikre. Hun var sikker på at hun var den eneste førsteårslegen her med klump i magen. Selv om hun hadde lovet seg selv at praksisplassen ved Belfast Community Hospital skulle bli enda et skritt mot et selvstendig liv, hadde hun mest lyst til å flykte.

Inntil nylig hadde hun hatt brødrene sine rett i nærheten, til trøst og støtte når hun trengte det. Det hadde vært hennes egen idé å flytte hjemmefra da hun var ferdig med medisinstudiene, men hun visste ikke helt om det å dele leilighet med bestevenninnen på den andre siden av byen var spesielt modig.

Akkurat nå trengte hun en av de varme bamseklemmene bare storebrødre kan gi. Følelsen av å være ensom var ikke fremmed for henne, men like skremmende nå som da hun var femten år og opplevde at hele verden raste sammen. Selv etter ti år, greide ikke Lola å kvitte seg med redselen for at alle så på henne og dømte henne fordi hun var annerledes.

Hun skvatt til idet mobiltelefonen hennes skingret i lommen og rykket henne ut av de dystre tankene. Det nyttet ikke å fortape seg i mørke minner når hun skulle være på akuttavdelingen om femten minutter.

Hun kunne sverget på at samtlige øyne i rommet vendte seg mot henne mens hun famlet etter telefonen.

«Hei, søs.»

I stedet for å slå den av, hadde hun greid å ta imot oppringningen fra sin eldste bror.

«Eh … hei, Jake.»

Hun ville ha pustet lettet ut, hvis det ikke hadde vært for skiltene med ’Mobiltelefoner forbudt’ som skrek mot henne fra veggene. Men hvis hun ikke snakket med ham, ville resten av familien garantert plage henne resten av dagen, siden det var de som hadde insistert på at hun skulle gå rundt med den forbaskede telefonen. Hun skyndte seg ut i korridoren for å unngå flere misbilligende blikk.

«Hvordan går det?» Uten å vite det, hadde Jake lagt en virtuell arm rundt henne og fått henne til å føle seg litt mindre ensom.

«Jeg har ikke begynt ennå. Ringer deg når jeg kommer hjem.» Lola fikk tårer i øynene ved tanken på at søsknene kjente henne godt nok til å forutse angsten hennes. Selv om de av og til var litt for interessert i det hun foretok seg, skjønte hun ikke hva hun skulle ha gjort uten dem.

«Jeg står ute på parkeringsplassen med en overraskelse til deg.»

Jake hørtes så fornøyd ut at Lola ikke hadde hjerte til å avfeie ham. Dessuten ville en skikkelig klem sikkert hjelpe henne gjennom resten av dagen.

«Da ses vi om et par minutter.»

Hun la på og løp gjennom de skinnende hvite korridorene for å møte ham.

Jake sto og ventet på henne ved ambulanseinngangen, der han ble beundret av noen forbipasserende kvinner. Alle de tre brødrene hennes lignet på faren, med mørke farger og et pent utseende, mens hun var slående lik den blonde og grønnøyde moren. Av og til tenkte hun at det måtte være derfor faren holdt henne på avstand. Hun var en sår påminnelse om kvinnen som hadde forlatt ham og latt ham bli sittende igjen med eneomsorgen for de fire barna.

«Jeg kom for å ønske deg lykke til.»

Jake omfavnet henne, og slapp ikke taket før det så å si knakte i ribbeina hennes.

Han trykket en krøllete pakke inn i hendene hennes. «Og så kjøpte jeg noe til deg.»

«Tusen takk.»

Hun rev av papiret og trakk ut et flunkende nytt stetoskop. Omtenksomheten bak gaven lokket fram et smil. Selv om hun ikke fikk mye støtte fra foreldrene, kompenserte brødrene for det i rikt monn.

«Vi kjøpte et rosa – for sikkerhets skyld», flirte Jake.

For å hindre at brødrene tok tingene hennes i oppveksten, hadde Lola tidlig begynt å velge guttesikre farger.

«Takk. Det er kjempefint, Jake. Men nå må jeg gå. Jeg vil ikke tabbe meg ut på min første dag.» Hun kysset ham på kinnet og slengte gaven rundt halsen.

«Ikke noe problem. Dette fikser du.»

Hun fikk enda en knusende klem, men måtte vri seg unna for ikke å komme for sent. Etter å ha sagt ha det og vinket til ham, begynte hun å løpe.

Andpusten stanset hun bak gruppen som allerede hadde samlet seg på akutten.

«Så hyggelig at du kom.»

Sjefens skarpe stemme med fransk aksent var rettet mot henne. Hun hadde hørt snakk om at alle ferskingene falt for den galliske assistentlegen, og hun forsto hvorfor. Henri Benoit var den stereotypiske høye, mørke og kjekke drømmemannen. Like greit at Lola var fast bestemt på å unngå menn som var penere enn henne.

«Beklager. Broren min ville ønske meg lykke til.»

Hun hørte selv at hun fremsto som en femåring på sin første skoledag. Lola snappet stetoskopet vekk fra halsen og ble stående og tvinne det mellom hendene. Den nye gaven virket ikke fullt så fin lenger.

«Vel, doktor …» Han kikket på ansattkortet hennes. « … doktor Roberts. Kan du vennligst legge igjen privatlivet ditt hjemme heretter?»

«Det skal ikke gjenta seg.» Som den tilbaketrukne veggpryden hun alltid var, ønsket hun minst av alt å utmerke seg.

«Bien. Nå som alle er her, skal jeg vise dere rundt før dere slippes løs i den store, vide verden.»

Bruken av morsmålet gjorde ikke doktor Benoit mindre truende for Lola, men hun kunne formelig se hjerter i øynene til de andre kvinnelige legene rundt henne. Selv mennene så ut til å lytte oppslukt til alt han sa.

Under andre omstendigheter hadde muligens Lola også sukket henført over den sexy, franske aksenten, men en skjennepreken var en skjennepreken, uansett hvilket språk den ble framført på.

Heldigvis forsvant hun fra søkelyset mens assistentlegen tok dem med på en omvisning i avdelingen, med nybegynnerne hakk i hæl – bortsett fra én skamfull turnuskandidat, som hang etter og prøvde å gå i ett med omgivelsene.

«Her er akuttrommet og overvåkningsstasjonen. Disse rommene er for dagpasienter …»

Lola gjorde sitt beste for å ta inn all informasjonen. Han virket som en type som bare sa ting én gang, og hun ville nødig tiltrekke seg oppmerksomhet ved å stille spørsmål. Hun hadde en ulykksalig evne til å få fram det verste i tiltrekkende menn.

En vakker dag kom hun til å surfe seg gjennom tilværelsen, slik alle andre så ut til å gjøre. Men inntil videre hvisket fortsatt de ondskapsfulle stemmene i øret hennes og fortalte henne at hun ikke var bra nok.

Fortapt i sine egne tanker, gikk hun inn i hovedrommet på akuttavdelingen et stykke bak de andre. Idet de nærmet seg sykehussengen til en eldre mann, ble Lola pinlig oppmerksom på at alle så på henne med forventningsfulle blikk. Denne gangen var det ikke bare innbilning. Henri Benoit la armene over kors og løftet på det ene øyebrynet mens han åpenbart forventet at hun skulle foreta seg noe.

Lola holdt pusten og stirret tomt tilbake mens hun lurte på hva hun hadde gjort galt denne gangen.

«Excusez-moi for at jeg bryter inn i dagdrømmene dine, doktor. Vi trenger en blodprøve fra denne pasienten, og jeg spurte deg nettopp om du kunne være til tjeneste.»

Irettesettelsen var vel fortjent. Hun hadde latt tankene fly fra nåtiden til de altoppslukende minnene om fortiden.

Hvis hun ikke fikk bukt med problemene sine, ville hun aldri gjøre suksess som lege. Noe sa henne at doktor Benoit ikke ville stå og vente på at hun skulle skjerpe seg, og dessuten skyldte hun pasientene sin fulle oppmerksomhet.

Med svette håndflater og skjelvne bein gikk hun fram. «Sir, jeg skal bare ta en blodprøve av deg.»

Hun fulgte vanlig prosedyre og underrettet pasienten om hva hun skulle gjøre. Det fantes ikke rom for usikkerhet på den travle akuttavdelingen, og hun måtte prøve å sette seg i respekt. Hvis hun vaklet, ville det bare uroe pasientene.

Dessverre så det ut til at nervene hadde fått overtaket på henne.

«Beklager, men jeg finner visst ingen god åre her …» Hun ble varm i hele kroppen mens hun dunket lett på pasientens arm og forsøkte å sette inn kanylen for både andre og tredje gang.

«Noe av det viktigste nå i begynnelsen er å be om hjelp når det trengs, og ikke la pasienten lide for å bevise hva dere kan. Jeg overtar her.»

Alle Lolas redsler ble til virkelighet da assistentlegen brukte henne som eksempel på hva man ikke skulle gjøre. De andre nikkedukkene var nok takknemlige for at det ikke var de som ble satt under lupen.

Henri Benoits hånd streifet borti hennes idet han tok fra henne kanylen, og fikk det til å velte seg i magen hennes. Hun rygget unna for å puste litt mens hun ba en bønn om at hun ikke måtte dumme seg ut ytterligere ved å kaste opp på de blanke, svarte skoene hans.

«Da var det gjort.»

Med en letthet som Lola misunte ham, gjorde han seg ferdig og puttet rørene i en pose. Så snudde han seg mot gruppen igjen, men hun fikk en bestemt følelse av at han først og fremst snakket til henne.

«Dere lærer best ved å jobbe. Bli kjent med ansvarshavende sykepleier, og del pasientene mellom dere. Jeg er i nærheten hvis dere trenger meg.»

Lola senket skuldrene av lettelse da han forlot gruppen.

Så fort doktor Glattpolert var ute av bildet, fungerte hun like godt som de andre medlemmene av staben. Alle prosedyrer hun utførte etter fadesen den morgenen, gikk like knirkefritt som de hadde gjort under utdannelsen hennes. Hvis hun trengte hjelp, spurte hun bare en av de hjelpsomme sykepleierne.

Likevel greide hun ikke helt å riste av seg skuffelsen over seg selv, og den gigantiske flausen gikk stadig i reprise i hodet hennes.

Arbeidsdagens slutt kunne derfor ikke komme fort nok, og da vakten hennes var over, skiftet Lola til vanlige klær og gikk rett mot utgangen. Hun vendte ansiktet opp mot himmelen og lot regnet falle på huden, som om det kunne vaske bort alt som hadde skjedd innenfor sykehusdørene.

Paraplyen hun etter hvert var nødt til å slå opp, ga ikke store beskyttelsen mot naturkreftene. Den vrengte seg flere ganger mens hun bega seg mot sentrum. Hun hadde avtalt å møte Jules, som hun delte leilighet med, og ta en velfortjent kveld på byen.

Vanligvis brukte hun kveldene til å studere, men Jules hadde insistert på at de måtte feire hennes første arbeidsdag. Som andreårslege hadde hun satt seg fore å lære Lola alt om sykehuslivet, både i og utenfor avdelingene.

«I kveld skal vi til et nytt sted som alle jentene på jobben prater om. Der kan du virkelig slå deg løs», hadde Jules sagt da hun ga henne adressen.

For Lola virket det enda mer skremmende enn en ny sykehusvakt med den franske fare.

*

«I burlesk legger vi mer vekt på pirring enn stripping.»

Miss Angeliques delikate aksent snodde seg gjennom rommet og nådde ørene til hennes mest motvillige elev.

I Lolas hode hørte instruktørens eksotiske fremtoning hjemme i en eksklusiv nattklubb i Paris, hvor glamour og eleganse gikk hånd i hånd. Dessverre minnet den konstante skramlingen fra trafikken utenfor henne på at de befant seg i et sjuskete dansestudio midt i Belfast.

«Når ble Nord-Irland så populært for franskmenn?» mumlet hun anklagende til Jules. Det å valse rundt i trange, små klær mens en av Benoits landsmenn sjefet over henne, var ikke akkurat den perfekte kuren for problemene hennes. «Hvorfor gjør jeg egentlig dette?»

«For å unngå å ende opp som en patetisk taper, uten annet selskap enn bøker», sa Jules før hun rettet oppmerksomheten mot scenen, der miss Angelique danset forførerisk til eggende storbandmusikk.

«Jeg tror jeg ville foretrukket det», furtet Lola mens hun betraktet instruktøren.

Den vakre, franske kvinnen utstrålte en selvsikkerhet hun selv bare kunne drømme om. Å, som hun lengtet etter å kunne bevege seg så fritt, uten en tanke på hvordan hun tok seg ut, om enn bare for en liten stund. Men Lola tvilte på at selv den fabelaktige miss Angelique kunne lære henne å ta kontroll over sin egen seksualitet.

En gjeng brutale tenåringsgutter hadde frarøvet henne sjansen til noensinne å føle seg komfortabel med seg selv. Latteren deres ringte fortsatt i ørene hennes, og hun kunne se de hånlige ansiktene deres over seg mens de holdt henne fast og tok fra henne verdigheten.

Hun hadde modnet sent – og det hadde ikke hjulpet at hun måtte gå i arveklær fra brødrene sine og fikk den samme korte hårfrisyren som faren hennes ga alle barna sine. Men det ga dem ingen rett til å erte henne, stille spørsmål ved kjønnet hennes og kreve bevis på at hun virkelig var en jente.

Hun hatet dem for det de hadde gjort – hatet skolen fordi den ikke hadde stoppet mobbingen før det gikk for langt. Men mest av alt hatet hun seg selv for at hun hadde latt det skje. En sterkere person ville ha kjempet mot dem. En penere jente ville ikke ha behøvd å gjøre det. Hun hadde skuffet seg selv, og kjempet fortsatt for å rette det opp.

«Jenter, dere har fått scenenavn for i kveld, og nå gjenstår det bare å vekke deres andre jeg til live. Vær så god, forsyn dere med rekvisitter.»

Angelique klappet i hendene, og gruppen samlet seg foran scenen mens de med høye utrop og ivrig skravling kastet seg over utvalget av parykker, flosshatter og hansker.

Lola grøsset. Hun likte ikke å kle seg ut.

«Jeg har det perfekte tilbehøret til deg, Lekre Lola.» Jules kom bort og la en sjokkrosa fjærboa rundt halsen hennes.

«Takk, Jålete Jules.» Lola kilte henne på nesen med tuppen av fjærboaen.

Enda så gjerne hun ville hive på seg en stor kåpe og gjemme seg bort, kunne hun ikke skuffe venninnen ved å nekte å delta. Men måtte hun kle av seg, kom hun til å stikke av.

Neste gang Jules hadde lyst til å gå på byen, skulle Lola velge et mørkt og stille sted – en kinosal, for eksempel.

Angelique skred rundt på dansegulvet og samlet sammen lærlingene sine. «Jeg skal vise dere et par grunnleggende ting. Først har vi milkshaken.»

Hun ristet på den omfangsrike bysten sin, og oppmuntret dem til å gjøre det samme.

«Jeg har ikke stort å riste på», klagde Lola idet hun så ned på brystene sine. Dette hjalp i hvert fall ikke på kompleksene hennes. Selv om hun ikke så ut som en flatbrystet tiåring lenger, kom hun aldri til å greie milkshaken.

«Vis fram det Gud har gitt deg.» Angelique løftet armene hennes og ristet på henne.

Lola smilte anstrengt mens hun døde av skam innvendig. Hennes verste mareritt var blitt til virkelighet. Hun lukket øynene og ba om at det skulle ta slutt.

«Bra.» Miss Angelique slapp taket og blunket til henne. «Nå må vi få rumpa i gir også. Sving på le derrière!»

Lola sverget hevn over Jules, som hadde fått henne til å riste på stumpen utenfor sitt eget hjem. Hun bet tennene sammen og lot som om dette var noe hun mer enn gjerne fylte dagene med, i tilfelle instruktøren følte for å ta på henne igjen.

Det eneste som hindret henne i å gå, var at det bare fantes ufarlige kvinner der. Damene var her for å ha det gøy, og på et eller annet tidspunkt ville hun kanskje se humoren i det. Antakelig når hun var hjemme igjen, på trygg avstand fra grådige, franske hender.

Innimellom klapringen fra dansende stiletthæler, kunne Lola høre stoler som skrapte langs tregulvet. Lyden gikk henne enda mer på nervene.

«Sett dere ned», bad Angelique. «Slik.»

Hun førte stolen elegant inn mellom beina med setet først, og satte seg over skrevs på den.

«Nå skal vi legge beina over stolryggen, bøye oss bakover og gripe tak i stolbeina. Det handler om balanse.»

Lola visste at hun burde ha tatt på seg langbukse.

Angelique demonstrerte en rekke skamløse bevegelser, helt til hun hadde fått lærlingene sine til å ri stolene som en gjeng frekke cowboyjenter. Og da Lola hadde kommet over det verste ubehaget, begynte hun så smått å slappe av. Dette skulle jo være gøy – en måte å stresse ned på, ikke bli mer oppjaget.

Hun tømte hodet for alle negative tanker og konsentrerte seg. Det var tross alt bare en stol, og hun var fullt påkledd.

Til sin overraskelse, oppdaget hun at hun likte den aggressive stoldansen og makten den ga henne – over stolen og over seg selv. For en gangs skyld måtte hun ikke bevise noe for noen, og når presset forsvant, nøt hun sin egen sensualitet.

Hun lot alt fare og kastet hodet bakover – bare for å se inn i et par kjente, karamellbrune øyne.

«Hallo, der nede …» ertet en maskulin stemme med fransk aksent.

Der hun lå opp ned, virket stemmen hans milevis unna. Et par dongerikledde, muskuløse bein og over dem en blå skjorte som framhevet en kraftig overkropp, okkuperte synsfeltet hennes.

«Doktor Benoit.» Det overraskende synet, kombinert med den merkelige posituren i stolen, gjorde Lolas stemme hes og raspende. Man skulle nesten tro at hun hadde fått to mareritt for prisen av ett.

«Doktor Roberts.» Han nikket lett mens han fortsatte å smile.

Skamfølelsen skyllet gjennom Lola og fikk henne til å spenne hver muskel i kroppen igjen. Men mest mulig verdighet løftet hun beina ned og satte seg opp i en mer sivilisert stilling.

Hun så rett inn i det flotte ansiktet til den ubudne gjesten. Ingen kunne nekte for at det sterke kjevepartiet, det rufsete, svarte håret og den franske aksenten gjorde ham til en real hjerteknuser. Bare ikke for henne. Hun hadde fått erfare at et godt utseende ofte skjulte et kaldt hjerte, og så langt var han intet unntak.

«Så det er altså slik du tilbringer fritiden din?» spurte han.

Lola fikk inntrykk av at han syntes hun burde ha repetert sine medisinske kunnskaper i stedet.

Følelsen av urett og skam over å ha blitt oppdaget i en så kompromitterende situasjon, fikk henne til å sprekke. «Det er ikke din sak hva jeg gjør utenfor sykehuset. Så hvis du vil unnskylde meg …»

Hun trodde hjertet skulle hoppe ut av brystet idet hun tok til motmæle. Vanligvis ville hun aldri drømt om å snakke slik til sjefen sin, men hun kjente seg sårbar og trengt opp i et hjørne, noe som alltid fikk henne til å slå tilbake. Hun dro av seg den kvelende fjærboaen og skulle til å reise seg.

Angelique ilte straks til og la en hånd på skulderen hennes. «Bli hvor du er. Henri skal straks gå – ikke sant, kjære?»

Hun viftet med de kunstige øyevippene og jagde ham bort – til Lolas store lettelse.

*

Henri lusket bort til en stol bakerst i rommet og ristet forbløffet på hodet. Det velkjente synet av kaklende damer med rumpa i været pleide sjelden å imponere ham, men han hadde ikke ventet å treffe en fra staben sin der.

Lola – det var det hun het. Navnet passet henne absolutt ikke. ’Lola’ ga assosiasjoner til en selvsikker showartist, helt ulikt det hun hadde vist i dag. Som hennes veileder falt det nå på ham å gi henne troen på seg selv.

Hun var tydeligvis smart nok, men førsteinntrykket av henne hadde vært skuffende. Han godtok ikke unnasluntring på avdelingen. Ikke når han allerede hadde sett søsteren sin kaste bort en karriere som lege.

Selv nå virket det som om Lola hadde trukket seg vekk fra de andre og gjemt seg bort i en krok. Dog var selvsikkerheten hun hadde vist da han kom inn, milevis unna den nølende turnuslegen han hadde møtt tidligere på dagen.

Forvist til rollen som kikker, betraktet han de suggererende bevegelsene hennes fra den mørke kroken sin. Hvert hoftevrikk ga ham et glimt av blondekantene på strømpene hennes under det knøttlille skjørtet, og talte til hans mest basale behov. Det måtte sannelig være lenge siden han hadde vært sammen med det motsatte kjønn, når synet av Lola over skrevs på stolen fikk ham til å misunne den pokkers tingesten!

Det var neppe særlig lurt å tenke slike tanker om den ferske legen med den blonde hestehalen og det rosa stetoskopet. Hun hadde allerede distrahert ham fra det han egentlig skulle snakke med Angelique om: skulkingen til niesen hans.

Ange kom bort til ham og viftet med pekefingeren. «Du må ikke skremme bort kundene mine, Henri.»

Storesøsteren hans ga ham et drepende blikk som fikk ham til å føle seg som en uskikkelig tenåring igjen. Ettersom hun så å si hadde oppdratt ham, hadde han fått mange reprimander fra henne opp gjennom årene – men han respekterte henne og ville aldri gjøre henne noe vondt.

«Jeg bare hilste på henne», mumlet han.

«Vel, du burde ikke vært her inne uansett.»

Angelique snudde ryggen til ham og avsluttet timen med en applaus for de vordende danserne.

«Très bien. Kjempebra, folkens. Det var dessverre alt vi rakk for i kveld. Jeg håper dere har hatt det gøy.»

De røde, smilende ansiktene deres sa alt. Hun forlot ham for å dele ut visittkortene sine.

«Dette var sikkert ment som et engangstilfelle for de fleste av dere, men hvis dere vil ha mer, gir jeg undervisning de fleste kvelder. Det er bra trening, og gjør garantert mennene deres meget lykkelige.»

Damene kniste, og Henri stønnet. Han greide ikke helt å forsone seg med jobben hennes – spesielt siden det var hans skyld at hun måtte gi avkall på en skikkelig karriere for å livnære seg ved å danse halvnaken. Hvis foreldrene deres ikke hadde omkommet i den bilulykken, hvis Angelique ikke hadde måttet ta seg av en tenåringsgutt, kunne hun ha vært en høyt respektert lege nå.

Hele fremtiden hennes hadde gått opp i røyk fordi hun måtte brødfø lillebroren sin. Begge to hadde fått livene snudd opp ned den kalde vinterdagen da foreldrene ble tatt fra dem. Og mens Angelique så ut til å ha forsonet seg med det, kom Henri aldri til å gjøre det. Han hadde fått realisert drømmene sine på bekostning av søsterens.

Den eneste trøsten var at Angeliques publikum nå besto av muntre kvinner som ville lære burlesk dans, og ikke av fulle, slibrige menn. Hvis det ikke hadde vært for en av de mennene, ville Henri og Angelique aldri forlatt Paris til fordel for regntunge Nord-Irland. Men på den annen side ville de heller ikke ha hatt Gabrielle og Bastien – og det var en umulig tanke, selv på de vanskeligste dagene.

Henri måtte vente til Angeliques elever hadde takket henne før han kunne komme til orde.

Tålmodigheten hans var tynnslitt. De hadde viktigere ting å gjøre – som å finne ut hvorfor Gabrielle hadde begynt å skulke skolen. Siden eksmannen til Angelique var ute av bildet, følte Henri seg enda mer ansvarlig for søsteren og barna hennes. De måtte finne ut av Gabrielles oppførsel, men han ville helst diskutere det i enerom.

«Kan vi gå herfra? Jeg føler meg en smule ubekvem i selskap med så mange desperate kvinner.»

Idet Angelique snudde seg mot ham, innså han at hun ikke var alene. Det eneste lyspunktet ved kvelden hans sto plutselig bak henne med øyne som glødet av forakt.

«Så rart – jeg visste ikke at vi ’desperate kvinner’ danset for noen andre enn oss selv.»

Henri forbannet seg selv for de harde ordene som hadde fått Lolas rosa lepper til å bli en stram strek.

Ansiktet hennes myknet da hun snakket til instruktøren sin igjen. «Takk for en morsom kveld.»

Så kastet hun på det blonde håret og skred ut av lokalet. Hun kunne uten tvil bite fra seg, og Henri merket at interessen hans var blitt vekket. Hvis han bare kunne få henne til å vise den samme lidenskapen på jobben …

«Din idiot!»

Den rasende stemmen til Ange fikk ham tilbake til virkeligheten.

«Beklager. Jeg mente ikke noe galt med det, det var bare …»

«Jeg vet at du ikke liker det jeg driver med, Henri, men dette er levebrødet mitt. Du kan ikke fornærme kursdeltakerne mine. Kanskje du skal holde deg borte heretter.»

Ange ga ham ikke sjansen til å forklare, men begynte å rydde opp i rekvisittene med voldsom kraft.

«Jeg skal ikke si et ord til. Kors på halsen. Jeg kan hjelpe deg med oppryddingen og kjøre deg hjem.»

Der kunne de begge spørre niesen hans om hva som foregikk. Han hadde ikke nevnt telefonen fra rektor for Gabrielle, fordi han ikke ønsket å overkjøre Angelique. De var tross alt hennes datter det gjaldt.

«Takk, men jeg vil helst spasere.» Angelique slengte en frakk over det dristige antrekket og slo av lyset.

«Du kan da ikke gå ut sånn!»

Henri glemte seg bort igjen, med en kommentar til søsterens klær, selv om hun gang på gang hadde minnet ham på at han ikke var faren hennes. Han greide bare ikke å la være. Tanken på at noe skulle skje med den viktigste personen i livet hans, var ikke til å bære.

«Jeg er voksen og kan passe på meg selv, Henri. Det er på tide at du innser det.»

Hun nærmest dyttet ham ut av døra, og Henri ble avfeid for andre gang den kvelden.

*

Lola holdt ryggen rak helt til hun kom fram til bilen og falt sammen i førersetet. Hun hadde villet veksle noen ord med Angelique etter timen, for hun lekte med tanken på å fortsette leksjonene for å styrke selvtilliten.

Lærebøker var vel og bra, men de hjalp henne ikke med den mest utfordrende delen av jobben – å takle andre mennesker. For hver mønsterborger hun møtte, ville hun også treffe på aggressive pasienter eller klåfingrede menn. Hun var klar over det, samtidig som hun visste at hun måtte omstille seg for å kunne håndtere det.

Riktig fremgangsmåte i slike situasjoner var ikke å ta til tårene og krølle seg sammen til en ball. Hun kom til å trenge mer mot enn noen gang for å tørre å stå imot bråkmakerne.

Fram til i kveld hadde hun ikke forstått hvilken indre styrke hun hadde. Dansingen hadde hjulpet henne med å finne en ny side av seg selv, og hun tok villig imot alt som kunne få henne på rett spor i livet. Bare så synd at doktor Selvopptatt hadde knust den lille kimen av nyvunnet trygghet.

Lola stønnet mens hun så for seg at etterdønningene etter den lille disputten deres kom til å merkes på jobb.

Hun kunne ikke huske sist hun hadde snakket slik til noen – aller minst til en mann som hadde makt til å ødelegge karrieren hennes. Men feilen lå ene og alene hos Henri Benoit. Han hadde ingen rett til å fornærme henne utenfor sykehusets vegger. I et lite øyeblikk hadde hun skimtet lys i mørket, bare for å bli kastet tilbake til skyggene av ham. Problemet var at hun ikke ville greie å forklare alt sammen hvis han bestemte seg for å plage henne i morgen.

«Jeg skal ikke gråte», sa hun høyt og besluttsomt.

Hun startet motoren, satte Minien i revers og tråkket på gasspedalen.

Et høyt smell og et kraftig rykk i bilen fikk henne til å hogge bremsene i.

Hun turte ikke å se etter.

Uansett hva hun hadde truffet, ville hun neppe ha råd til det.

Utenfor hørte hun en bildør som gikk opp, og deretter tunge skritt som nærmet seg bilen hennes. Hun slo av tenningen og stålsatte seg.

«Mon Dieu!»

Den utenlandske eden røpet øyeblikkelig hvem offeret hennes var.

Lola lukket øynene. Nei, vær så snill. Ikke ham!

Hun løsnet sikkerhetsbeltet og gikk ut av bilen for å møte franskmannens vrede.

«Unnskyld», sa hun, uten å høres det dugg angrende ut.

Han bøyde seg ned for å inspisere sprekken i registreringsskiltet på den røde sportsbilen sin. Typisk. Hvorfor kunne hun ikke ha truffet en gammel rusthaug i stedet?

«Er dette hevn for det jeg sa i sted?»

Den nedlatende tonen hans gikk Lola på nervene.

«Jeg er da ikke så smålig. Dessuten ser det ut til at det bare er skiltet som er ødelagt.»

«Har du ikke speil på klovnebilen din?»

Han så ned på henne med et selvtilfreds uttrykk som ga henne lyst til å fike til ham. Bilen hennes var en luksus hun kunne takke de gavmilde brødrene sine for. De hadde restaurert en gammel bil for henne og spraylakkert den knall rosa. Den hovne bemerkningen som rammet familien hennes, var akkurat det som skulle til for å få henne til å koke over.

«Jeg trodde egoet ditt var stort nok til å danne et kraftfelt mot Den Rosa Fare.»

Med tre eldre brødre falt det Lola naturlig å lire av seg barnslige fornærmelser. Dessuten var det han som hadde vært frekk først.

«Den Rosa Fare?» gjentok han vantro og smilte bredt.

«Brødrene mine døpte den», sa hun og prøvde å kneble den indre stemmen sin, som hylte i ekstase over smilehullene hans. Hun måtte virkelig være traumatisert, hvis hun syntes denne mannen var tiltrekkende.

«Sier det muligens noe om kjøreferdighetene dine?» Øynene hans glitret av undertrykt latter.

«Jeg kjører helt utmerket, takk», protesterte hun.

«Ja, jeg ser det.» Han hevet det ene øyebrynet og kastet et blikk på skadene.

«Hør her, jeg har bedt om unnskyldning. Jeg skal betale for reparasjonen. Er vi ferdige nå …?»

Det var på tide å dra – før hun ødela karrieren sin fullstendig. Denne mannen fikk tydeligvis fram det verste i henne, og enda skulle hun jobbe for ham i seks uker til.

I stedet for å få henne til å glemme dagens strabaser, hadde denne kvelden bare gitt henne mer hodebry. Når det gjaldt den siste katastrofen, visste hun at brødrene ville ta seg av reparasjonene uten bråk. Hadde de bare kunnet møte opp på jobben hennes i morgen og ordne opp der også.

«Jeg bør nok også be om unnskyldning. Det var ikke meningen å fornærme deg der inne.»

«Men du gjorde det likevel.» Hun la armene i kors. Selv om han ikke kunne vite hvorfor ordene hans hadde gått så hardt innpå henne, hadde han ingen rett til å oppføre seg slik.

«Det var en sak mellom Angelique og meg. Jeg burde ikke ha latt det gå ut over deg. Man kan trygt si at jeg ikke er særlig begeistret for jobben hennes.» Han ristet misbilligende på hodet.

«Hun virker som en viljesterk dame.» Lola kunne ikke tenke seg at en fri sjel som Angelique trengte hans tillatelse til å drive med noe hun åpenbart elsket.

«Ja, men Ange vet ikke alltid sitt eget beste.»

Alvoret hans ga Lola gåsehud. Han var kanskje ikke enig i de valgene Angelique hadde tatt, men han følte utvilsomt stor hengivenhet for henne. Selv hadde hun bare fått slik ubetinget kjærlighet fra brødrene sine. Alle forholdene hennes hadde endt dårlig fordi hun ikke ville slippe folk innpå seg. Angelique var en svært heldig kvinne.

«Det er kaldt her ute, så kanskje vi kunne bli ferdig med dette. Jeg tror registreringsskiltet ditt tok hele støyten, og jeg kan få broren min til å bestille et nytt. Det er neppe noen grunn til å ringe forsikringsselskapet.»

Det som foregikk i Benoit-familien var ikke hennes sak – og hun hadde intet ønske om å komme nærmere inn på mannen som hadde ødelagt hele dagen hennes.

«Vi kan sikkert ordne opp i detaljene når vi kommer på jobb. Jeg skjønner at du har det travelt.»

Endelig tok han hintet, og Lola gikk tilbake til bilen sin.

Hun ble sittende og tviholde i rattet mens hun pustet sakte ut. Hjertet hennes begynte å hamre så hardt at hun trodde hun skulle besvime idet alt sammen gikk opp for henne.

En løssluppen kveld på byen, og hun hadde lekt en slags stripper foran sjefen sin, samt krasjet med bilen og bokstavelig talt støtt på ham igjen – den ene hendelsen mer pinlig enn den andre. Det var mye mer spenning enn hun satte pris på.

Tanken på å jobbe for Henri Benoit i seks uker til føltes som en fengselsdom, uten den minste sjanse til å slippe ut tidlig grunnet god oppførsel.

2

Det lyse og moderne Belfast Community Hospital var blitt bygget for å ta unna innflytterstrømmen til byen som hadde fått en ny vår. Selv når hun befant seg i de travle korridorene, syntes Lola at bygningen var vakker.

Men de siste vaktene hennes hadde bevist at det ikke fantes en stille stund der, og Lola stålsatte seg for kaoset som kunne oppstå på akutten en fredagskveld.

«Sykepleier! Sykepleier!»

Hun ble møtt av høylytt snøvling fra en ventende pasient. En hånd grep henne i armen og brakte henne straks tilbake i tid.

Hun knep øynene igjen og forsøkte å kjempe mot minnene, med det resultat at hun nå befant seg i mørket sammen med dem.

Resepsjonen forsvant og veggene skrumpet inn rundt henne, helt til hun var i et trangt rom fullt av flirende ansikter. Noen holdt henne fast, så hun ikke kunne røre seg. De var for sterke, og hendene deres dro i klærne hennes til hun lå naken og skjelvende under dem.

Overfallet hadde bare vart i noen minutter – lenge nok til å tilfredsstille behovet deres for å ydmyke henne. Da spørsmålet om kjønnet hennes var ute av verden, hadde de gått sin vei. Det kunne selvsagt ha vært mye verre, men det hadde ikke føltes sånn den gangen.

Lola grøsset ved tanken på hvordan det kunne ha gått. Det hadde tatt mange år før hun greide å la noen ta på henne igjen, og hun tvilte på om hun noensinne ville kommet over det hvis guttegjengen hadde gått enda lenger.

Årene som fulgte hadde vært tøffe, og bare ønsket om å praktisere medisin hadde hjulpet henne et stykke på veien mot et normalt liv, og gitt henne styrke til å tåle en situasjon som denne.

Grepet rundt armen hennes løsnet. Hun åpnet øynene og så på den rundt seksti år gamle mannen ved siden av seg.

«Jeg heter doktor Roberts. Det kommer nok snart en sykepleier som kan se til deg, sir.»

Han hadde et lite kutt på høyre kinn, men etter lukten å dømme var nok alkoholen det største problemet hans.

«Kommer jeg til å dø, doktor?» Rødkantede øyne strevde med å møte blikket hennes, og hun forsto at han var en større fare for seg selv enn for noen andre.

Selvtilliten hennes økte med vissheten om at hun hadde kontroll over situasjonen. «Jeg er ganske sikker på at du ikke kommer til å dø, men jeg skal få noen til å se på deg så fort som mulig.»

«Bra.» Han sank ned i stolen igjen.

Etter å ha snakket med en av sykepleierne om den eldre pasienten, tok Lola opp en mappe fra bunken i resepsjonen.

Den første pasienten hennes var en gammel dame som følte seg svimmel og utmattet. Notatene tydet på dehydrering, siden hun var tørst og hadde uttørket hud. Det var tydelig at Lola hadde fått akkurat denne pasienten fordi lidelsen hennes virket opplagt, men det gjorde henne ingenting. Hun kunne godt ta unna småjobbene som de erfarne legene ikke ville bruke tid på, hvis det ga henne sjansen til å være litt anonym.

Hun tok med seg det nødvendige utstyret og gikk bort til avlukket der den eldre damen ventet.

«Hallo, mrs Jackson. Jeg skal bare ta en liten blodprøve av deg, hvis det er i orden?» Prøven ville fortelle dem om elektrolyttene og saltene var i ubalanse – en ytterligere pekepinn på dehydrering.

Den gamle damen smilte. «Selvfølgelig. Jeg er jo en nålepute nå om dagen uansett.»

Lola merket seg at øynene hennes var innsunkede, og at leppene så tørre ut.

«Så da kommer du ikke til å besvime når du ser nålen?» Hvis alle pasientene hennes hadde vært like samarbeidsvillige, ville jobben fortonet seg som mye enklere.

«Nei da.» Mrs Jackson holdt fram armen som en erfaren blodgiver, og prikket på en blå åre. «Det er den de pleier å bruke.»

Den gjennomsiktige huden var allerede full av gamle stikk. Lola renset området i takknemlighet over at hun slapp å lete etter et passende sted å sette nålen.

«Du kunne sikkert fått jobb her», sa Lola idet hun strammet båndet rundt pasientens overarm.

«Gi deg nå. Jeg kunne aldri ha jobbet så mye som dere unge gjør. Når skal du få tid til å finne deg en mann? Hvis du ikke går og venter på at en av de kjekke legene skal falle for deg, da?»

Den nysgjerrige pasienten fikk Lola ufrivillig til å tenke på Henri Benoit. Selv i hodet hennes så han selvtilfreds ut.

«Kan du knytte hånden for meg? Nå kommer det et lite stikk.» Lola satte nålen uten å svare på spørsmålet.

Heldigvis hadde hun greid å unngå Henri så langt i dag. Men hvorfor ville ikke sansene hennes gi slipp på ham? Lyden av aksenten hans, lukten av etterbarberingsvannet og synet av det sjeldne smilet, nektet å forlate henne. Enda godt at hendene deres bare så vidt hadde berørt hverandre, ellers ville sansene hennes ha jobbet på høygir.

Etter hendelsen utenfor dansestudioet, hadde hun unngått å be ham om hjelp. Han skulle ikke få gleden av å se henne feile. Uansett hvor mange ganger hun utførte standardprosedyrene til punkt og prikke, greide hun ikke å riste av seg det skuffede blikket hans. Den eneste gangen hun hadde sett ham smile, var da hun bulket bilen hans på parkeringsplassen, og det hadde på en måte gjort det verre. Han hadde framstått som menneskelig, med en mykere side hun ønsket å se oftere.

«Kan du holde denne bomullsdotten, mrs Jackson?» Lola trakk ut nålen slik at den hjelpsomme pasienten kunne tørke vekk bloddråpene. «Hvil deg litt fram til vi finner en seng til deg, så skal jeg sende disse til laben.»

«Takk skal du ha.» Den før så livlige pensjonisten lente seg bakover og viste de først tegnene på utmattelse.

Lola sverget på at hun skulle gjøre alt hun kunne for å kurere mrs Jackson. Da hun kom tilbake til resepsjonsdisken, var det liv og røre der.

«Hva er det som skjer?» spurte hun Jules.

«Nødstilfelle. Det kommer inn en pasient med hjertestans.»

Hun var tydelig spent og forventningsfull. Kanskje det skyldtes at Jules hadde mer erfaring enn henne, for Lola følte seg ikke like opprømt.

«Vil du hjelpe til, doktor Roberts?»

Det måtte tydeligvis sies med fransk aksent for å få pulsen hennes til å stige.

«Unnskyld?» Hun snudde seg mot doktor Benoit, like overrasket som om han skulle ha invitert henne på middag.

«De kan sikkert unnvære deg her en stund, og dessuten har du godt av å få litt erfaring.»

Han så knapt nok på henne der han sto og bladde gjennom noen notater. Lola kjente et stikk av skuffelse over at han hadde inntatt rollen som kjølig doktor igjen. Han var en helt annen person enn den hun hadde kjeklet med på parkeringsplassen, men nå visste hun i hvert fall hvor hun sto – og han skulle ikke få ta innersvingen på henne.

Hun løftet haken og tok imot utfordringen. «Jeg blir gjerne med.»

*

Mens staben av helsepersonell sto og ventet, prøvde Lola å få nervene under kontroll. Så kom paramedisinerne med pasienten, og det ble straks liv i forsamlingen.

Nå gjelder det.

«Vi løfter på tre.» Henri tok styringen mens de samlet seg rundt båren. «En, to, tre.»

Den tilsynelatende livløse, middelaldrende mannen ble overført til en sykehusseng og koblet til en rekke monitorer.

«Kan du sette et sentralt venekateter, Lola?»

Sjansen for å redde pasienten var liten, så hun måtte ikke stivne eller få panikk.

«Starter hjerte-lunge-redning», sa Henri og ga mannen hjertekompresjoner.

Lola kjente at sykehusuniformen klistret seg til huden idet hun forsøkte å sette kanylen. De måtte få gitt pasienten adrenalin, og Henri hadde delegert den viktige oppgaven til henne. Heldigvis fikk hjertekompresjonene fart på blodomløpet, slik at det ble lettere å finne en åre.

«På plass.» Hun lyktes i å skjule lettelsen sin.

«Kom med hjertestarteren. Greier vi å få en hjerterytme her?»

Henris stemme bar godt over støyen i rommet, og hun konsentrerte seg om å høre på ham.

«Trekk tilbake. Støt er gitt. Ett milligram adrenalin. Vent på rytmen.»

De stanset opp og ventet på tegn til liv. Ingen ting. Etter flere runder med hjertekompresjoner, adrenalin og støt, sa Henri endelig de etterlengtede ordene.

«Han lever.»

Lola sto forbløffet og så på hjertemonitoren, der det blinket jevnt.

Så fort pasienten var stabil, henvendte Henri seg til teamet. «Bra jobbet, alle sammen. Du også, Lola.»

Tonen hans hadde blitt mykere, og det var et mirakel at hun hørte ham over det brusende blodet i ørene.

Hun greide ikke å si et ord, men ga ham et takknemlig smil og gikk ut av akuttrommet. Korridoren utenfor var roligere, og ga henne en sjanse til å puste ut. Først nå forsto hun at hun hadde vært med på å redde et liv. Hun hadde ikke hatt tid til å bekymre seg for om noen så på henne, men hadde handlet på instinkt.

En hånd la seg på skulderen hennes.

«Går det bra med deg, Lola?»

Henris brune øyne boret seg inn i hennes, til hun kjente beina svikte under seg.

Han førte henne bort til en stol. «Sett deg ned.»

«Det går bra», insisterte hun og ønsket at han skulle forsvinne så fort som mulig.

«Det er helt i orden å vakle litt.»

Måten han sa det på fikk henne til å føle seg bedre allerede.

«Slikt kan være intenst og vanskelig i starten, men du gjorde det du skulle. Du hjalp til med å redde livet hans, og det kan du være stolt av, Lola. Ta deg tid til fem minutter og en kopp te.»

Idet han gikk, lurte Lola på om det var medfølelsen hans eller den stadige bruken av fornavnet hennes som fikk adrenalinet til å flomme gjennom kroppen.

Hun fulgte legens ordre og gikk til kantinen der hun bestilte en stor kopp te. Hennes første tørn som en del av akutteamet hadde gjort henne en smule skjelven, og hun gledet seg til å sette seg ned og slappe av.

Da hun nærmet seg bordene, hørte hun et ’Bonjour!’ som var altfor muntert til å komme fra sjefen hennes. Angeliques velkjente skikkelse vinket til henne fra et hjørne.

«Kom og sett deg. Jeg visste ikke at du jobbet her. Da kjenner vel du og Henri hverandre?»

Angelique hadde på seg et mer konservativt antrekk enn sist Lola så henne. Ved siden av henne satt en tenåringsjente som lignet umiskjennelig på Henri og moren. Det var ikke rettferdig at én familie skulle få alle de gode genene.

Ethvert barn med en slik DNA-kombinasjon ville være en skjønnhet, men denne jenta hadde tydeligvis havnet i bråk. Den jevne huden hennes var skjemmet av noen røde striper på kinnet, mens det høyre øyet hadde en begynnende blåveis.

«Ja, på en måte. Jeg har akkurat begynt her på akutten. Jeg heter Lola, forresten.» Hun hilste på det yngste medlemmet av Benoit-familien og satte seg ned ved bordet med tekoppen sin.

«Gabrielle», mumlet jenta.

«Skal dere treffe Henri?»

«Ja, men de sa at han var opptatt med en pasient. Vi får bare vente til han kommer hjem.» Angelique satt urolig på stolen sin, åpenbart misfornøyd med situasjonen.

«Vi fikk akkurat inn et akuttilfelle, men jeg er sikker på at han kan treffe dere snart. Er det noe jeg kan hjelpe til med så lenge? Kanskje jeg skal ta en titt på sårene dine, Gabrielle?»

Lola så på den unge jenta, som satt med hodet bøyd over maten. Den ravnsvarte hårmanken skjulte merkene på kinnet.

«Mange takk, men det trengs ikke. Helsesøsteren på skolen renset sårene til Gabrielle før de ringte meg. Det er ingenting alvorlig, men de ville ikke ta noen sjanser.»

Angelique strøk hendene rastløst over bordflaten, og Lola lurte på om hun bare sa det for å være hensynsfull.

«Det er ikke noe problem. Best å være på den sikre siden.» Dessuten ville ikke Henri likt at datteren hans måtte dra derfra uten noen form for undersøkelse.

«Det går bra. Jeg bare falt i skolegården – ingenting å bry seg om.» Den mutte tenåringsjenta lente seg tilbake i stolen med armene i kors.

«Det er faktisk ikke derfor vi er her engang», la moren til. «Vi har en akutt kakekrise. Så med mindre du kjenner noen som kan lage en bursdagskake med dinosaurer på innen tjuefire timer, er jeg redd du ikke kan gjøre stort.»

Angelique hadde kommet inn på et tema som lå Lolas hjerte enda nærmere enn jobben hennes.

«Hvem er det som har bursdag?»

«Sønnen min. Bastien fyller seks år i morgen, og i siste liten fant han ut at han ville ha en dinosaurkake. Jeg kan ikke finne det i butikkene, og bakeriene trenger lengre varsel. Jeg håpet å snakke med Henri om det – eller få ham til å ta et bakekurs.»

Den stressede moren sukket tungt og fikk Lola til å se for seg den vanligvis så elegante doktoren med mel opp til albuene.

«Jeg baker litt selv fra tid til annen.»

Det var som å påstå at Beyoncé sang litt fra tid til annen. Kjøkkenet var Lolas territorium, hvor hun slapp seg løs etter en lang dag. Hun pleide ikke å ta imot bestillinger, men hun hadde laget alle slags kaker til brødrene sine opp gjennom årene, og en dinosaur kunne vært en morsom utfordring.

«Sier du at du kan gjøre det?» Gabrielle virket plutselig ivrig. De mørke øynene hennes strålte av glede.

Lola kjente godt til kjærligheten mellom søsken, og hvor viktig det var å gjøre broren sin lykkelig selv om han kunne være en sann plage av og til.

«Kanskje … jeg er ingen ekspert, men …» Hun visste at hun ville klare det, men likevel meldte tvilen seg.

«Det gjør ingenting om det bare er en klump med øyne og skjellete hud, så lenge jeg har noe å gi ham. Du er en reddende engel. Hvis du kan lage den i kveld, skal jeg be Henri hente den. Hvor mye trenger du til ingredienser og slikt?»

Da Angelique begynte å rote i vesken sin, bleknet Lolas bakelyst. Hun lagde kaker av kjærlighet – ikke for å tjene penger.

«Vent, jeg har ikke sagt ja ennå. Hva om Henri ikke vil at jeg skal gjøre det? Han ser vel nok til meg her på jobben.»

Dessuten var ikke Lola så begeistret for tanken på å treffe ham utenom arbeidstid igjen. Hun hadde akkurat ordnet opp i den forrige katastrofen – med hjelp fra Jake, som hadde tatt seg av bulken på bilen hennes.

«Det er ikke opp til ham.»

Lola ville nødig havne midt i en familiekrangel, spesielt når hun ikke kjente disse menneskene så godt.

Hun tømte tekoppen og reiste seg. «Skal vi ikke spørre ham likevel, før vi legger flere planer?»

Henri kom sikkert ikke til å nekte sønnen sin en bursdagskake, men Lola ville ikke rote det til igjen. Dette måtte bli hans avgjørelse.

*

Henri hadde brutt løftet om å holde seg unna den rosa prinsessen etter hendelsen på burlesk-kurset, men hvis det kunne hjelpe litt på selvtilliten hennes, var det verdt det.

Han visste at Lola kunne være dyktig, bare hun ga slipp på usikkerheten. Hvis han så bort fra den glimrende burlesk-opptredenen hennes, var det først i dag han hadde sett henne handle uten å nøle, og som hennes veileder var det hans oppgave å dytte henne ut av komfortsonen. Det hadde ingenting å gjøre med at han likte å se henne så oppglødd.

Da han hadde forsikret seg om at hjertepasienten var stabil, gikk han til kontoret for å vrenge av seg sykehusskjorten. Han kunne dusje hjemme, men inntil videre ville en ren skjorte gjøre susen.

Jeg vet at den ligger her et sted.

Han åpnet skuff etter skuff, til en lett banking på døra avbrøt ham.

«Kom inn.»

«Doktor Benoit …» Lola ble stille idet hun fikk øye på ham i bar overkropp. Hun så ned i gulvet, opp i taket – alle andre steder enn på det nakne brystet hans.

«Hva gjelder det?» glefset han. En hvit T-skjorte dukket opp bakerst i skuffen, og han dro den over hodet.

«Angelique og Gabrielle er her. Jeg … tenkte du ville vite det.»

Hun snudde seg for å gå, men Henri kom bort og grep armen hennes.

«Hvor er de? Har det skjedd noe?»

Lola dro armen til seg. «De er rett utenfor. Gabrielle har slått seg i skolegården, men insisterer på at det går bra, og Angelique vil snakke med deg om bursdagen til Bastien. Jeg ville bare sjekke at du ikke var for opptatt til å treffe dem.»

Hun trakk seg unna og gned seg på armen der han hadde holdt henne fast.

Henri angret øyeblikkelig på at han hadde tatt så hardt i henne. Det var ikke meningen, men tanken på at noe hadde hendt med jentene hadde satt et støkk i ham.

«Jeg har alltid tid til familien min.»

«Da skal jeg vise dem inn.»

«Takk skal du ha, og … unnskyld for …» Han gjorde tegn mot armen hennes.

«Det går fint.» Hun ga ham et skjevt smil før hun åpnet døra og slapp Angelique inn.

Da Gabrielle fulgte etter, fikk Henri straks øye på de røde merkene på kinnet hennes. Følelsene overrumplet ham nok en gang. «Hva i huleste er dette?»

«Det er bare noen overfladiske sår», sa turnuslegen hans rolig.

Det hjalp ikke det spor.

«Gabrielle! Hvordan skjedde det?»

Niesen hans smattet overdrevent med tungen. «Jeg har sagt gang på gang at det ikke er noe å bry seg om.»

Hun snudde seg og så mot veggen.

I øyekroken kunne han se at Angelique ristet på hodet for å advare ham mot å presse henne ytterligere. Det lå ikke i hans natur å stå rolig og se på når noe var galt, men når det gjaldt barna måtte han bøye seg for søsteren sin.

«Legg i hvert fall en kald kompress på øyet.»

«Jeg gjør det når jeg kommer hjem.» Gabrielle himlet med øynene, som for å si at hun syntes han lagde altfor mye oppstyr.

«Jeg ville egentlig prate med deg om bursdagen til Bastien. Han har ombestemt seg med sjørøverselskapet og vil ha en kake med dinosaurer i stedet.»

Nå var det Henri som himlet med øynene. Nevøen hans ombestemte seg oftere enn Angelique skiftet kostymer. Det var den endeløse rekken av ulike fritidsaktiviteter et bevis på. Når Bastien var i nærheten, ble det aldri et kjedelig øyeblikk, men det beriket Henris liv. Uten søsteren hans og ungene hennes ville han bare være en selvopptatt playboytype, som så mange andre han hadde møtt i yrket sitt.

«Det er det da vel enkelt å forandre på, uten å måtte legge beslag på doktor Roberts?» Gudene måtte vite hva Lola syntes om å forlate pasientene sine for å hanskes med hverdagslige familiesaker.

«Ikke fullt så enkelt som man skulle tro, og Lola har tilbudt seg å hjelpe til», sa Angelique. «Men hun syntes at vi burde få din tillatelse før hun tar ekstrajobb som kakebaker.»

Storesøsteren hans hadde en god dose sarkasme i stemmen. Lola sto der bare og ventet på hans godkjenning, og han fikk inntrykk av at hun var blitt tvunget til å hjelpe.

«Så du både danser og baker?»

Han lærte noe nytt om henne hver dag, antakelig mer enn han burde. Regelen hans om ikke å omgås kollegaer i fritiden så ut til å smuldre opp. Han hadde venner som var leger, naturligvis, men han ville helst holde sin sti ren når det gjaldt den yngre delen av staben.

Dessuten var de der kun for en kort periode, og det var liten vits i å knytte personlige bånd når de snart skulle videre. Ikke at han trodde han kom til å være mer sammen med Lola enn med de andre – hun bare var der, hvor han enn snudde seg.

«Jeg gjør det ene mye bedre enn det andre.» Lola rødmet beskjedent, men Henri hadde sett henne i aksjon.

«Vel, jeg vet at du kan danse …» Han så at kinnene hennes ble røde.

Fram til det øyeblikket da Lola overga seg til musikken, hadde han aldri forstått det vakre ved burlesk dans. Det hadde kun symbolisert alt han hatet i kjølvannet av foreldrenes død – pengesorgene og skammen han følte ved å være Angeliques ansvar. Den forestillingen hadde endret seg da han så dansen gi en sjenert lege selvtillit. Henri hadde omsider skjønt hva søsteren mente når hun sa at hun ikke danset for andre enn seg selv.

Hvis ikke Angelique hadde hostet, ville han ha glemt at de ikke var alene i rommet.

«Altså; Lola baker kaken, og du henter den hjemme hos henne i kveld. Greit, Henri?»

«Hva?»

«Fint. Dere to kan avtale nærmere, så skal Gabrielle og jeg ta oss av de andre forberedelsene. Takk for at dere hjelper til.»

Angelique omfavnet Lola med en overstrømmende varme som gjorde det umulig å si nei. Selv Henri hadde visst gått med på å besøke Lola utenom arbeidstiden, til tross for at han ikke hadde den minste lyst.

Men han ville ikke lage en scene. Dette dreide seg kun om å gjøre nevøen hans lykkelig. Han skulle ta en prat med søsteren senere, og advare henne mot å rote ham opp i pinlige situasjoner med staben.

*

Lola kikket måpende etter den franske tornadoen som raste ut av døra med avkommet på slep. Henri sto som fastfrosset og lurte antakelig på hva i all verden han hadde gått med på. På et eller annet vis hadde Lolas tilbud om å bake kake ført til et hjemmebesøk av Henri. Hennes trygge havn skulle snart invaderes av den mannen som ergret henne mest i hele verden.

Nå som Angelique hadde forlatt rommet, var hun alene med ham og den tettsittende T-skjorten hans. Selv om hun holdt seg unna det motsatte kjønn for tiden, betydde ikke det at hun var immun mot synet av en flott mann. Hun kunne fortsatt se ham for seg i bar overkropp – de definerte magemusklene og stripen av mørkt hår som gikk fra navlen og nedover mot bukselinningen. I sannhet en kropp som sto til de sexy øynene hans.

Det var nok til å gjøre henne svett.

«Hvis du har penn og papir, kan jeg skrive ned adressen min», sa hun, mest for å bryte den trykkende tausheten.

«Selvsagt.» Henri våknet til live og begynte å rote rundt på skrivebordet. «Hvis vi har laget problemer for deg beklager jeg det. Angelique er en hard negl, dessverre.»

«Det går bra. Jeg kan da ikke la bursdagsbarnet stå der uten dinosaurkake? Dessuten tror jeg vi er skuls nå. Jeg bulket bilen din – og nå baker jeg en kake til deg. Gjelden er tilbakebetalt.»

Når dette var over, fantes det ingen grunn til å oppsøke ham igjen. Ikke til å sikle over ham heller. Bildet av den halvnakne kroppen hans var uansett brent fast i hjernen hennes for alltid.

Hun ga ham lappen med adressen sin. «Jeg trenger et par timer etter jobb for å få den ferdig. Skal vi si klokken åtte?»

Hun holdt stemmen stødig, men innvendig var hun i fullt opprør ved tanken på at han skulle stå på dørterskelen hennes. Hun så ikke fram til å forklare det til Jules, heller.

«Klokken åtte er greit. Da har jeg i hvert fall ett lykkelig barn å komme hjem til.»

Måten Henri strøk seg gjennom håret på, røpet engstelsen hans for det andre barnet.

«Gabrielle?»

Han nikket. «Blåmerkene, skulkingen … Det er noe som foregår, men hun nekter å snakke om det.»

Lola skjønte at han betrodde seg til henne fordi han var desperat – etter alt å dømme var han en tilbakeholden mann. Hun var ingen ekspert på barneoppdragelse, men hun hadde selv vært en tenåringsjente full av blåmerker og unnskyldninger for å ikke gå på skolen.

«Jeg liker ikke å si det, men tror du at det foregår noe på skolen?»

Henri stirret så intenst på henne at hun nesten ikke fikk puste. Etter noen uutholdelige sekunder sukket han dypt.

«Hun påstår at det ikke gjør det – og blir rasende hvis jeg foreslår å kontakte lærerne – men hvis dette fortsetter, har jeg ikke noe valg.»

Lola så for seg hvordan han feide inn på skolen i fyr og flamme, så alt ble verre for den unge jenta. Brødrene hennes hadde ikke hjulpet henne da de stormet inn med knyttede never.

«Hun kommer nok til deg når hun er klar. Det er ikke lett for unge jenter å prate med folk – spesielt ikke med faren sin.»

Det hadde ikke nyttet å prate med faren hennes da mobbingen var på sitt verste – han greide knapt å ta vare på seg selv. Lola hadde et enda fjernere forhold til faren sin enn til moren. Hvis hun noen gang fikk egne barn, håpet hun at de ville få en like omsorgsfull far som Henri.

Idet hun så for seg det søte synet av Henri med en liten baby, oppdaget hun at han hevet øyebrynet og smilte skjevt.

«Hva er det? Får jeg ikke lov til å si det jeg mener? Det er faktisk ingen vits i å storme inn på skolen mot hennes vilje. Bare vær til stede for henne … og si at hun kan snakke med deg når hun føler for det.»

Talen hennes hadde ligget der og ventet i flere år, og var egentlig myntet på hennes egen familie, men den passet til ham også. Henri og Angelique måtte lære å kommunisere bedre med datteren sin.

Nå som det var sagt, følte Lola seg både svimmel og andpusten.

Henri skakket på hodet og ga henne et flir som fikk skjelvinger til å gå gjennom kroppen. «Tror du at jeg er faren til Gabrielle?»

Hun ville ikke bekrefte det og gjøre seg enda mer til latter. «Far, stefar … samme det, du er ansvarlig for henne.»

«Jeg er onkelen hennes.»

«Å.» Det gikk sakte opp for Lola. Hvis Gabrielle var niesen hans, betydde det at …

«Angelique er søsteren min.»

Han hjalp henne med den siste brikken i puslespillet og fikk henne nok en gang til å se ut som en gullfisk på land.

«Jeg bare antok at … Dere er en tett sammensveiset familie.»

Hun måtte ha vært blind, siden hun ikke hadde lagt merke til hvor like de var. Vakre mennesker ble alltid tiltrukket av hverandre, og tanken på at de ikke var gift, hadde ikke engang streifet Lola.

«Trodde du at Angelique og jeg var et par?»

En dyp, rungende latter ga gjenklang i rommet og reduserte Lola til en klossete fersking som ikke forsto noen ting.

«Jeg la to og to sammen …» Hun trakk på skuldrene og noterte seg at hun lå godt an til å ta premien som Månedens Idiot.

«Og du fikk fem. Vi kom nok nærmere hverandre enn de fleste søsken etter at foreldrene våre døde. Da Angelique reiste fra Paris sammen med barnas far, bestemte jeg meg for å bli med hit og fullføre studiene mine, samtidig som jeg prøvde å holde familien samlet.»

Henri fikk et trist drag over seg mens han snakket om tapet han hadde lidd. Det forklarte de tette båndene til søsteren og barna hennes. Hadde ikke Lola også klamret seg fast til brødrene sine, når foreldrene deres hadde sviktet?

«Og partneren til Angelique er ikke lenger til stede?» Det angikk virkelig ikke henne, men hvis han følte for å dele litt om seg selv, var det bedre å finne ut så mye som mulig før hun dummet seg ut igjen.

Henri ristet på hodet. «Det har vært fram og tilbake med Sean, men jeg tror hun har det bedre uten ham.»

«Hun har i det minste deg til å hjelpe til med barna og ordne med kaker.»

Lola dro en spøk i stedet for å røpe noe fra sitt eget liv. Selv om hun ikke lenger så på ham som erkefienden sin, var han ingen venn, heller. I hvert fall ikke en hun ville dele sine mørkeste hemmeligheter med.

«Ja, det er sant.»

Ansiktet hans glattet seg ut i et smil, og Lola nøt synet av det uten den minste dårlige samvittighet, nå som hun visste at han ikke var sammen med Angelique.

«Da ses vi i kveld.» Lola kremtet for å avslutte samtalen. Denne dagen hadde vært full av avsløringer, og hun så ingen grunn til å grave dypere. Henri var tiltrekkende og singel. Ferdig med det.

«Jeg kommer og henter kaken klokken åtte. Du vet – den kaken søsteren min skal få?» Han ertet henne en siste gang før hun forlot kontoret hans.

Da døra lukket seg bak henne, lente Lola hodet mot den og forsøkte å få kontroll på hjertebanken. Det måtte finnes en logisk forklaring på at pulsen hennes steg hver gang Henri minnet henne på at han var enslig, og som lege var hun fast bestemt på å finne en kur for det.