FIONA HARPER

En dans med deg

Oversatt av

Idun Kjellvik

Kjære leser!

Alle liker vel eventyr og eventyrenes magi? Det er noe i de gamle fortellingene som vekker gjenklang i oss, selv i dag. Det er en lengsel i fortellingen om Den lille havfrue som gjorde dypt inntrykk på meg, og slik ble ideen til fortellingen om Finn og Allegra unnfanget. Men jeg gjorde om heltinnen til en prima ballerina som kastes ut i heltens verden, bare for å oppdage at det å strekke seg etter det hjertet peker ut, er vanskeligere enn hun hadde kunnet forestille seg.

H. C. Andersens eventyr var en stor inspirasjonskilde for meg mens jeg skrev boken, både når det gjelder tematikken og plottet, og selv fargen på hovedpersonenes øyne. Jeg «lånte» en helt som lette etter skjønnhet på feil sted, for blind til å se det som befant seg rett foran nesen på ham, og en tapper heltinne som lette etter en sjel, og som hadde mulighet til å ødelegge den hun elsket for å redde seg selv.

Hyggelig lesning!

Fiona

Til Tammy, en kvinne med ytre og indre verdighet.

Du er en utrolig venninne.

Takk.

FØRSTE KAPITTEL

Støyen fra helikopteret gjorde småprat umulig. Det var egentlig greit, for Finn ante ikke hva han skulle si til den bitte lille kvinnen som satt med sammenknepne knær og klamret seg fast til sikkerhetsbeltet.

Hva i himmelens navn hadde Simon gjort?

– Jeg har funnet en fantastisk erstatter for Anya Pirelli, hadde produsenten hans sagt. – Bare vent! Hun er et kupp!

Finn kjente igjen salgssnakk når han hørte det, og etter å ha sett varen, var han ikke sikker på om han ønsket å kjøpe den. Hun ville iallfall ikke vært hans valg som gjestestjerne.

Så liten hun var. Ballettdanser, hadde Simon sagt. Hvis de hadde stått, hadde hun så vidt rukket ham til skuldrene. Hun var helt ulik den amasonen av en tennisspiller, med sine spenstige former og lange, lyse hår, som egentlig skulle ha sittet her ved siden av ham.

Nei, denne kvinnen var tynn som en strek. Hun ville antakelig blåse bort i sterk kuling …

Tanken på kuling fikk ham til å se ut gjennom vinduet, for det hadde blitt meldt om storm i de små morgentimene. Men det så ut som det ustadige, tropiske været hadde bestemt seg for å gi dem en spektakulær velkomst. I horisonten hang det en enorm grå-lilla sky og sjøen under dem hadde allerede begynt å mørkne og bli urolig.

Piloten satt med rynket panne, og han må ha forstått hva Finn tenkte på, for han snudde seg og ristet litt på hodet, før han igjen fokuserte på den mørknende himmelen.

Dessverre visste Finn akkurat hva det betød. Han løsnet på setebeltet og strakte seg etter ryggsekken sin. Han kunne vedde tjue dollar på at ballerinaen ville trekke seg når hun fikk med seg den siste utviklingen, og han kom til å fly videre til deres øde øy, som skulle være deres midlertidige hjem en stund, bare sammen med Dave, kameramannen.

Hadde Simon virkelig trodd at denne kvinnen, eller snarere piken, ville passe inn i det tøffe tv-programmet deres, som handlet om hvordan man overlevde i naturen? Han så på Dave for å få blikkontakt med ham. Begge kastet et blikk bort på den lille kvinnen som satt med bøyd rygg og klamret seg fast til setebeltet. Deretter så de på hverandre igjen. Det var ikke bare Finn som mente at Simons søken etter en erstatning for Anya hadde vært mislykket.

Kameramannen begynte også å røre på seg, for å sjekke at han hadde alt utstyret med seg. Et bedre utstyrt mannskap skulle komme senere, men akkurat nå trengte de kun Dave.

Den lille ballerinaen så på dem som om hun aldri hadde sett noen pakke en ryggsekk før. Hun satt helt urørlig, og det eneste som beveget seg, var øynene hennes, som gikk fra Finn til Dave og tilbake.

– Hva er det? spurte hun. Men Finn hørte ikke ordene. Han så bare munnen hennes bevege seg.

Han pekte mot de mørke, tunge skyene, som nå hadde blitt enda større. – Det blir uvær, ropte han, så hun kunne høre ham. – Vi må dra nå.

Leppene hennes beveget seg igjen. Han var sikker på at hun bare hadde gjentatt det siste han sa.

Hun var heldig. Hadde han vært alene, hadde han hoppet i sjøen, helt enkelt. Men det var for farlig for en nybegynner. Likevel, de ble nødt til å hoppe, men ned på den våte delen av en bred strand. Ikke akkurat den samme luksusen som en langsom og stødig klatring ned langs et tau, slik han hadde planlagt. Men det var én ting han alltid kunne stole på, både i livet og når det gjaldt tv-programmet hans: ingenting ble noensinne som planlagt. Og det var akkurat slik han ville ha det.

Finn trykket på utløseren i ballerinaens setebelte. Hun holdt igjen, og så på ham med et sint blikk.

– To minutter, sa han med overdrevne munnbevegelser, så hun skulle forstå, og pekte rett ned.

Hun ble fullstendig stiv, men det var som om uttrykket hennes endret seg litt. Det var noe med øynene – som han så hadde samme farge som et rolig hav. De var klare og blå. Bekymringen i blikket ble til vill panikk.

Vanligvis var ikke Finn uten empati, men han hadde ikke tid til å ta seg av denne vevre skapningen som om hun var en liten hundevalp. Helikopteret måtte komme seg unna for å unngå at uværet rammet det. Han hadde ikke tid til å gi henne det motet hun trengte. Den eneste muligheten nå, var strenghet.

– Løsne på setebeltet! skrek han, og mimet handlingen med hendene. Hun nølte, men han kunne ikke tillate det. Han skrek igjen, selv om han syntes oppriktig synd på henne. Innerst inne ville han heller være snill og tålmodig mot henne. Men han slo den impulsen vekk, for han visste fra sine dager som offiser at hvis han viste sympati, så kunne hun virkelig få panikk. Eller stivne helt og bli som lammet. Han kunne ikke tillate at det skjedde. Livet til alle i helikopteret var avhengig av at dette gikk bra.

Frykten var fremdeles i øynene hennes, og hun tok ikke blikket fra ham, men hun adlød og løsnet setebeltet.

Flink pike.

Han dyttet den tanken ned igjen før den ble reflektert i uttrykket hans. Han kunne heller si det senere, når det var over. Han fortsatte så med samme metode, ropte til henne hva de skulle gjøre. Hun nikket og adlød. Alt var bra.

Det virket som en evighet gikk før helikopteret endelig kretset cirka tre meter over stranden som skulle være deres hjem den neste uken. Han jumpet ut av den åpne siden på helikopteret uten å tenke, bare bøyde beina og lot seg falle, før han rullet rundt idet han traff bakken. Så reiste han seg. Dave sto ved siden av ham allerede. Det var kun én passasjer igjen som skulle av.

Han snudde seg og så opp. Hun sto i åpningen, og klamret seg fast til karmene så knokene hvitnet. Det virket ikke som om hun aktet å skynde seg. Det var synd.

– Hopp! skrek han og strakte ut armene mot henne.

Nesten i det samme ble han truffet av en flyvende ballerina. Hun måtte ha hoppet nesten før han hadde avsluttet sin enkle befaling. Han hadde trodd han måtte skrike «hopp» flere ganger til. Derfor ble han totalt overrasket, og mistet balansen, slik at begge tumlet og falt. Han enset så vidt at helikopteret fjernet seg og at motorduren og lyden av rotorbladene ble gradvis svakere.

Han ble liggende og puste tungt. Kjølig, våt sand gjorde ryggen hans kald, og en skjelvende ballerina gjorde magen og brystkassen hans varm.

– B-beklager, stammet hun. Men hun beveget seg ikke. Hun var nok helt i sjokk. Eller flau, kanskje.

Hun hadde ikke trengt å bli noen av delene. Finn elsket overraskelser. Overraskelser fikk alltid frem en deilig, liten cocktail av adrenalin og endorfiner, og det likte han, selv når overraskelsen kom i form av flyvende ballerinaer. Plutselig så han det komiske i situasjonen og lo. Latteren kom dypt nede fra magen hans.

– Hva het du igjen, sa du? spurte han det stirrende, blå øyenparet som befant seg noen få centimeter fra hans egne øyne.

– Alle… kvekket hun. Så prøvde hun igjen. – Allegra.

Finn smilte bredt mot henne.

– Nå, Allie … Allegra … eller hvem du nå enn er … Han løftet henne av seg med overraskende letthet og la henne ned på sanden ved siden av seg. Han tenkte at han virkelig ville bli nødt til å tjore henne fast til et tre hvis vinden tiltok nå. Så kom han seg på beina og strakte hånden ut mot henne, med et enda større smil om munnen. Himmelen var stålgrå nå, og smaken av vinden som fikk den lange hestehalen hennes til å piske henne i ansiktet, sa ham at det var like før det brakte løs.

– Velkommen til paradis, sa han.

ANDRE KAPITTEL

To døgn tidligere

Allegra sto stiv og så på at de andre danserne småløp forbi henne og ut på scenen på The Royal Opera House. Pust, sa hun til seg selv. Slapp av. Du har danset disse trinnene tusen ganger under øvelsene. Kroppen din vet hva den skal gjøre. Stol på den.

Det var for sent å øve mer nå. Hun skulle på scenen om noen få minutter.

Men likevel, hun måtte gjøre bevegelsene til åpningssekvensen der og da, og med armer og bein tegnet hun små, presise buer i luften, mens hun forestilte seg alle trinnene, hoppene og bevegelsene i hodet.

Frustrert stanset hun midt i det, trakk av seg den korte ulljakken og slengte den fra seg, før hun gjenopptok plassen sin bak kulissene. Hun lyttet til musikken og så danserne bevege seg der ute, og hun strakte på først den ene foten, så den andre, mens hun trykket tåspissen mot gulvet.

Bare lat som om det er generalprøve. Lat som det er en rask gjennomgang, bare.

Hun prøvde så godt hun kunne, men adrenalinet som fosset gjennom kroppen hennes, sa noe helt annet.

Dette var ikke en øvelse, det var premiere.

Hun hadde ikke danset denne rollen før heller. Det var en helt ny rolle, som var blitt skapt for henne, for å bevise at det begavede pikebarnet, «baby-ballerinaen», ikke hadde mistet gnisten selv etter sju lange år i yrket. Denne nye ballettoppsetningen, «Den lille havfrue», skulle bringe kritikerne til taushet, de som i noen år nå hadde spådd at Allegra Martin kom til å stråle i kort tid, for så å slukne raskt.

De hadde sagt det siden hun fylte tjue – og nå, tre år etter at hun omtrent hadde gått ut på dato – hadde hun alltid en krypende følelse av at spådommen kom til å slå til, hver gang hun tok på seg tåspisskoene. Det var nesten som om hun kviet seg for å ta dem på seg for tiden.

Men ikke i kveld. Faren hennes kom til å bli knust hvis hun mislyktes.

For å tenke på noe annet, sjekket hun drakten sin. Ikke en stiv tutu til denne rollen. Kjolen hennes var av et mykt, bølgende stoff, som sluttet like nedenfor knærne. Den var sydd i lag på lag med chiffon i blått, akvamarin og turkis. Det lange håret hennes, som som oftest var satt opp i en knute, hang løst ned over skuldrene og ryggen. Bare foran var det samlet i to tynne fletter, for å holde det vekk fra ansiktet mens hun danset. Hun motsto fristelsen til å fikle med spennene og strikkene, for det ville bare gjøre alt verre.

Orkesteret begynte på en ny fase i musikken. Nå var det ikke lenge til. Hun burde prøve å konsentrere seg, trekke pusten dypt flere ganger for å få vekk sommerfuglene i magen. Hun lukket øynene, trakk inn luft, langt ned i magen, før hun slapp den sakte ut igjen.

Bak øyenlokkene dukket et bilde opp, og det ødela anstrengelsene hennes. Hun hadde sett et par mørke, maskuline øyne, rundt hvilke det kruste seg fine linjer idet en munn hun ikke så, smilte. Hun åpnet øynene, forvirret.

Hvor hadde det der kommet fra?

Nå banket hjertet hennes dobbelt så fort som før. Pokker heller. Nå måtte hun virkelig få kontroll på tankene. Nå var det mindre enn ett minutt til hun skulle ut. Hun ristet på hodet og pustet hardt ut et par ganger.

Så skjedde det igjen, enda hun nå sto med åpne øyne.

Denne gangen så hun smilet under øynene. Blikket hans var varmt, klart og litt rampete.

Det måtte være stresset.

Alle ukene med blodslit for å komme til dette øyeblikket begynte vel å tære på henne. Hun hadde hørt kolleger snakke om de merkelige, plutselige tankene som kunne plage dem før en forestilling, men det hadde ikke skjedd henne før. Ingen plutselige tanker om hva hun skulle ha til middag etterpå, eller om hun hadde husket å lade mobilen.

Men hvorfor hadde hun sett for seg en mann hun ikke visste hvem var engang?

Hvorfor invaderte han tankene hennes akkurat nå, i et så viktig øyeblikk? Det gjorde henne urolig. Dette var det siste hun trengte akkurat nå. Nå hørte hun at strykerne hadde begynt på melodien som signaliserte hennes entré.

Heldigvis satt alt i ryggmargen nå. Trinnene var en refleks, som fikk henne i gang og ut på scenen, samtidig som hodet hennes liksom ble trukket med i dragsuget. Det oppsto en stillhet, både i musikken og i salen, og hun fornemmet at alle i salen holdt pusten i spenning.

Det var henne de så på, henne de ventet på.

Og det var hennes jobb å blende dem, fascinere dem, frakte dem over i en annen verden. Idet hun løftet armen i en port de bras, som innledet en serie med lange, springende skritt over scenen, skulle hun ønske det var mulig. Hun skulle ønske hun kunne flykte inn i en annen verden, og kanskje bli der. Hun ville til et nytt sted, et spennende sted, der ingen forventet noe av henne, og hun ikke kunne feile på noen måte.

Men i kveld, mens hun fikk publikum til å tro at hun var Den lille havfrue, mens de så henne formelig sveve over scenegulvet, og hive seg rundt i piruetter og trosse tyngdekraften, skulle hun vite sannheten. Hun skulle få føle anstrengelsen av hvert hopp gjennom hele skjelettet. Hun skulle høre dunket fra tåspisskoen på scenegulvet, mens musikken ville overdøve det for selv de som satt på første rad. Hun skulle få kjenne hvordan tærne verket og fikk svære blemmer inne i sitt trange stengsel.

Hun kjente virkeligheten i ballettens verden. Dansen så nok lett ut fra utsiden, men fra innsiden var den beintøff og krevende. Dansen var vakker, men baksiden av den var verken vakker eller hyggelig. Ballett var en heftig skjønnhet som ba om ens sjel. Belønningen var storhet og berømmelse. Men så kom skjønnheten og fortærte alt igjen, uten anger, uten nøling.

Hun hadde valgt denne veien, og det fantes ingen vei ut igjen. Det fantes ingen annen verden. Det var bare en illusjon.

Men hun skulle lure alle sammen, og danse som en pike full av tristhet, fanget i en tilstand av evig lengsel. Og hun skulle danse bra. Hun kom ikke engang til å spille skuespill, for det var sant. Det var hennes sannhet.

Ingen utvei, hvor sterkt man enn ønsket det.

Sannheten stakk som kniver i hjertet.

*

– Det var fantastisk, vennen min! Helt fabelaktig.

Allegra ga kvinnen hun ikke husket navnet på, et kyss på kinnet, eller egentlig ut i luften, og smilte tilbake. – Tusen takk. Men det er Damien som bør få all æren, for å ha gitt meg en så utrolig koreografi å jobbe med.

Det passet seg ikke for en prima ballerina å ta til seg all æren. Hun var jo egentlig bare et instrument for en annens genialitet, når alt kom til alt. Hun var det blanke lerretet andre kunne male sin visjon på.

– For noe tull, sa kvinnen og veivet med champagneglasset sitt. Noen dråper havnet på ermet til en annen gjest. Ingen la merke til det. Men Allegra så alt. Hun så hver eneste detalj av premierefesten så klart og tydelig at det gjorde vondt.

De befant seg i det som en gang hadde vært Covent Gardens blomstermarked. De hvite, ranke søylene sto på rad og rekke, og gjorde at hun følte seg innestengt. Hun så klyngene av mennesker som sto og holdt rundt stetten av champagneglass. Halvparten så på henne i smug, og lot som ingenting hvis hun tilfeldigvis møtte blikket deres. Hun så mot de fristende flekkene av midnattsblått over glasset og det hvitmalte mønsteret av jern i taket.

Hvis farger kunne snakke, tenkte hun, ville blått være en invitasjon.

Hun rev blikket vekk fra nattehimmelen med en kraftanstrengelse, og tvang seg til å fokusere på kvinnen hun egentlig sto og snakket med. – Ha meg unnskyldt, sa hun, og ga henne et yndig smil. – Men jeg ser at min far sitter der borte …

Kvinnen så seg over skulderen, til der Allegras far satt, nesten skjult bak den store bardisken. – Selvfølgelig, svarte hun. – For en talentfull dirigent, og for en flott mann … Det må være fantastisk å ha sin far til stede på en premiere. Du føler sikkert at du får enorm støtte fra ham.

Nei, egentlig ikke, ville Allegra helst svare. Hun ville si at iblant føltes det å ha en far som involverte seg så sterkt i ens liv, ikke særlig bra. Hun skulle gjerne ha sjokkert kvinnen ved å si at hun ofte hadde ønsket at faren var bygningssnekker eller lærer. Alt, bare ikke dirigent. Eller hvor sterkt hun hadde ønsket at han skulle sitte langt bak i salen av og til, slik andre foreldre gjorde, i stedet for å sitte på forreste rad. Kanskje hun da ikke ville følt seg så hemmet av blikket hans, hemmet av alt håp, av alle forventningene han hadde, ikke bare som far, men også som hennes manager og mentor.

Selvfølgelig sa hun ikke noe av dette, bare smilte, som om hun ga kvinnen rett.

Pressen elsket jo selvsagt den far/datter-vinkelen – «knust enkemann og kjent dirigent er stolt av sin prima ballerina-datter». Akkurat slik de hadde kastet seg over ham og moren hennes, den gangen hun levde. De var gribber.

Når hun hadde sine mørke stunder, kunne det hende at hun tenkte at han likte det, innerst inne. Han likte å bli beundret, å kaste glans rundt seg. Men det var egentlig urettferdig. Han ville bare at alt skulle være som før. Det var selvsagt umulig.

Men Allegra hadde sett hvordan han hadde fått livsgnisten tilbake da hun hadde blitt gammel nok til å gå i morens fotspor, og danse morens gamle roller.

Men ikke i kveld. Denne rollen var hennes, og ingen andres. Hun kom til å bli hyllet eller slaktet når kritikkene kom i avisene neste morgen, men hun ville iallfall bli dømt uten å sammenlignes med andre.

Nå fikk hun gå bort til faren. Hun hadde jo tross alt brukt ham som et påskudd for å slippe unna. Hun banet seg vei gjennom klyngene av gjester, og så ikke på dem som prøvde å fange blikket hennes. Dem var det mange av. Hun var jo stjernen. Dette var hennes aften.

Hun orket ikke å snakke med noen, verken med de andre danserne, som idoliserte henne, eller med dem som så henne som et merkelig vesen full av magisk kraft. Hun var begavet – eller forbannet – med et talent de ikke kunne drømme om. De så på henne som om hun var annerledes enn dem; som om hun var et utenomjordisk vesen. Aldri som et menneske.

Hvis bare ett menneske på denne jord kunne se forbi tutuene og tåspisskoene.

Hun strevde for å komme forbi alle menneskene. Hun ville helst kunne gå over rommet ubemerket, men alle så på henne, enten hun gikk i sikksakk, eller stanset for å la andre passere.

Rundt henne sto folk og feiret. Det var mange som hadde medvirket til oppsetningen, og det hadde tatt månedsvis å forberede alt. Nå som premieren hadde gått av stabelen, var de lettet, og viste det ved å le og spøke og snakke oppildnet med hverandre.

Men Allegra følte ingenting. Det var ingenting som boblet inni henne. Egentlig hadde hun bare lyst til å skrike.

Det var morsomt. Iblant hadde hun lurt på hva som ville skje hvis hun gjorde det. Tenk om den ellers så reserverte Allegra Martin stanset opp og skrek ut, fra dypet av sin sjel?

Ansiktsuttrykkene deres ville vært gull verdt.

Hun moret seg ofte med den tanken, som hadde fått henne til å holde ut utallige cocktailparties, lunsjer og middager. Men nå hadde hun lyst til å virkelig gjøre det. Hun ble nesten redd, så kraftig var impulsen til å la alt fare, og bare skrike ut.

Men hun gikk videre, måtte gå videre. Nå var hun snart fremme hos faren. Han hadde ikke sett henne sikksakke seg gjennom salen, for han satt og pratet intenst med scenografen. Hun hørte navnet sitt ble nevnt gjennom stemmesurret. Verken faren eller scenografen så fornøyd ut.

Hadde ikke innsatsen hennes vært god nok? Panikken bølget opp i henne, og ga henne liksom en slags kraft. I stedet for å gå bort til faren, gikk hun til høyre, der det plutselig hadde oppstått en åpning blant alle gjestene. Hun bare gikk videre, helt til stemmesurret forsvant bak henne, og hun hadde kommet til foten av en trapp. Der satte hun fra seg glasset sitt og gikk videre ut i foajeen. Hun gikk forbi garderobene og ut gjennom den store svingdøren. Med ett sto hun blant søylene i Covent Garden, og nøt den kjølige luften mot kroppen.

Hun ble stående og blunke, forvirret. Hva drev hun med? Hun kunne ikke gå allerede nå.

Faren var jo der og ventet på henne. Folk ville hilse på henne, både kolleger, investorer og sågar et par kongelige personer.

Nei, sa kroppen hennes. Det er nok. Og hun var egentlig enig med den.

Hun kjente hvor sliten hun var. Kroppen verket. Hun hadde vært oppe siden klokken seks, og hadde brukt dagen på å foreta noen siste endringer til en pas de deux sammen med Stephen, som koreografen hadde sagt var ytterst viktig. Forestillingen som hadde fortont seg så fjærlett fra utsiden, hadde vært så inderlig slitsom.

Hun ble stående stille et par sekunder med lukkede øyne, mens hun pustet dypt inn. Slipp så luften ut … sakte …

Dessverre var pliktfølelsen en uløselig del av en dansers sinn.

Så ballerinaen gikk tilbake mot svingdørene igjen, med all den ynde som ble forventet av henne, lot seg føyse gjennom dem og videre opp trappen, der glasset hennes ennå sto på gelenderet. Champagnen var lunken nå. Hun grep glasset, og gikk inn i den overfylte festsalen.

*

Allegra åpnet så vidt ett øye og så på klokken på nattbordet. Skulle hun stå opp, eller bli liggende?

Slik ble hun alltid etter en premiere – for sliten og for oppspilt, og altfor klar over at morgenavisene snart ble levert, og med dem, kritikkene.

Hun kom til å bli i enda dårligere humør hvis hun ble liggende og tenke, så hun fomlet etter fjernkontrollen og rettet den mot tv-apparatet. Et blålig lysskjær fylte rommet. Hun myste og trykket febrilsk på volumknappen for å dempe lyden så faren ikke skulle våkne.

Hun ble liggende og zappe mellom kanalene.

Det var aldri noe interessant å se på så tidlig om morgenen, stort sett reklame eller lange, kjedelige dokumentarer om for lengst glemte rockeband. Hun skulle til å slå av tv-en da et bilde på skjermen fikk tommelen til å stanse over «av»-knappen.

Et par brune, maskuline øyne med smilerynker. Og et smil til å dåne av.

Hun holdt pusten. Så satte hun opp lyden litt, etter å ha kastet et blikk mot døren. Deretter pustet hun ut.

Finn McLeod. Du store, han var fantastisk flott.

Han var full av barsk, mannlig energi, og hadde et eventyrlystent glimt i øyet.

Det mørke håret, som liksom aldri ville ligge helt på plass, falt ned i pannen hans. Et smil gjorde kjakene, som hadde todagersskjegg, rundere. Hvorfor viste de repriser av «Fryktløse Finn» midt på natten? Det var egentlig bra at de viste dem så sent, ellers hadde hun gjerne blitt sittende oppe og sett på hvordan han kastet seg utfor stup og hengte etter fingertuppene langs bratte fjellsider. Men en ballerina måtte ikke lide av søvnmangel.

Hun trev til seg en ekstra pute og plasserte den bak ryggen mens hun tenkte at hun følte seg så gammel. Slik burde man vel ikke føle seg når man var tjuetre? Men det var som om hun hadde sittet i en evig karusell av ballettimer, øvelser og forestillinger, og at livet hennes liksom hadde gått fortere enn normalt, og hun selv var blitt raskere eldre enn hun burde. Det var faktisk ikke rart at hun innerst inne lengtet etter noe nytt.

Blikket hennes gikk tilbake til skjermen, der Finn McLeod på sin flotte, skotske aksent forklarte hvordan man skulle overleve hvis man hadde vært så uheldig å strande midt ute på fjellvidda.

Hun måtte nesten le. Se der! Hun hadde aldri ant at det var bitte små frø inni furukongler som kunne pirkes ut og spises.

Eller hadde hun det.

Jo. Hun hadde jo pinjekjerner i pastarettene sine ofte. Det var bare det at hun ikke hadde assosiert et forvridd furutre med den lille posen i hyllen på supermarkedet.

Dette var grunnen til at hun elsket å se på «Fryktløse Finn». Det fikk henne til å huske at hun faktisk var ung, og at det var så mye av verden hun ikke hadde sett, så mye av livet hun ikke hadde erfart. Iblant, når den følelsen kom over henne, kunne hun dagdrømme at hun løp nedover en åsside sammen med ham, eller spiste den pinjekjernen rett fra konglen.

Finn så rett inn i kameraet og smilte bredt. Kameramannen zoomet inn på ham, så hele det barske fjeset hans fylte skjermen. Så snudde han seg og løp ned til en elv, der han kastet seg uti vannet.

Ok, kanskje kunnskap om naturen ikke var den eneste grunnen til at hun så på programmet hans. Men han var så … så …

Hun fant ikke helt ord for det, og visste heller ikke helt hva det var hun følte for ham, bare at hun følte seg levende når hun så på ham på tv, så levende at hun nesten trodde hun kunne få vinger og fly i vei.

Det var enda et symptom på det snevre, superfokuserte livet man måtte leve hvis man skulle komme til topps i hennes yrke. Balletten måtte være alt. Så ikke bare følte hun at hun visste så altfor lite om den store verden der ute, men også at hun heller ikke hadde mye erfaring med menn.

Men å se den høye, maskuline skikkelsen, full av eventyrlyst, med det bustete, mørke håret og de rampete øynene, fikk henne til å ville vite litt mer om begge deler.

Hun rødmet der hun satt, og bet seg i leppen. Det var som om hennes første tenåringsforelskelse hadde dukket opp, etter å ha blitt utsatt altfor mange år på grunn av dansen.

Ja, ja, og hva så? Alle hadde vel sine små frydefulle synder? Finn McLeod var hennes. Og før melkebilene begynte å skramle seg gjennom Notting Hill, for å levere melk blant annet utenfor farens store, hvite hus, skulle hun glemme alt som het dans, havfruer og morgenøvelser, og bare fortape seg i et par fascinerende, brune øyne.

*

Å oppleve morgengryet fra toppen av en isbre var måten Finn McLeod likte å starte dagen sin på. Til nå hadde horisonten i øst vært koboltblå, men nå, når solen skulle til å stå opp, var den isblå.

– Å … ! kom det fra filmstjernen som sto ved siden av ham. – Dette er perfekt, la han til.

– Jepp, sa Finn. Bedre enn dette ble det ikke.

Han og Tobias Thornton, Hollywood-stjerne og actionfilm-gud, ble stående uten å si noe, og bare stirre på det fantastiske skuespillet som Skaperen satte opp for dem. Dette var bedre enn biljakter og bygninger som gikk opp i flammer.

Finn kastet et blikk på ryggsekkene deres, som sto på isen. – Snart kommer helikopteret, sa han, før blikket hans ble trukket mot soloppgangen. Men plutselig ble den fantastiske scenen svart, på grunn av en skuespiller som var nesten to meter høy. Han skjønte det var Toby som ville klemme livet ut av ham med en kjempeklem. Noe som ikke var en del av opplegget, siden de hadde tilbrakt en uke på fjellvidda for å overleve i kulda.

– Tusen takk, sa Toby og klasket Finn hardt på ryggen et par ganger.

– Gleden er på min side, svarte Finn innenfra Tobys armer.

Skuespilleren slapp ham og tok et skritt tilbake. – Denne opplevelsen har vært skjellsettende for meg, Finn. Jeg mener det. Han snudde seg for å se på soloppgangen en gang til, men fortsatte å skravle i vei. – Det er som om jeg har kvittet meg med all negativ ballast og oppdaget hvem jeg egentlig er.

Finn bare nikket. Det var det som skjedde når man tilbragte mye tid ute i naturen. Det var derfor han elsket det. Villmarken, milevis fra nærmeste kraftlinje eller mobilmast, fikk ham til å føle seg levende, og liksom forbundet med noe som var langt større enn ham selv.

– Jeg kommer aldri til å bli den samme igjen.

Finn fikk en nyve mellom øyenbrynene. Vanligvis pleide han å dra ut i villmarken alene. Han elsket stillheten.

Det å ha med en kjendis i femte sesong av serien hadde ikke vært hans idé. Han hadde vært meget fornøyd med det tidligere formatet, der han hadde bodd én uke alene ute i villmarken, og vist seerne hvordan man skulle klare seg med mat og ly. Dessuten hadde han vist dem utallige vakre perler av noen steder.

Men det hadde ikke vært nok for sjefene i produksjonsselskapet, tydeligvis. Selv om de ikke benektet at Finn var dyktig, mente de at seerne ville begynne å kjede seg hvis de så det samme hele tiden. Derfor ville de sende med ham en novise, som liksom skulle lære av ham. Og folk elsket jo å se kjendiser. «Hva kan gå galt?» hadde folkene fra produksjonsselskapet sagt.

Finn sukket. Det hadde selvfølgelig ikke vært så ille. Fyren som sto ved siden av ham, hadde vært hyggelig selskap, og det hadde vært givende og moro å se hvordan han hadde fått mer selvtillit når det gjaldt å klare seg ute i naturen. Men det gjensto jo å se om erfaringen virkelig kom til å forandre den notoriske playboyen.

– Nå, hvem er ditt neste offer? spurte Tobias.

Finn smilte innvendig. – Anya Pirelli.

Tobias plystret lavt. – Tennisstjernen?

Finn nikket.

Tobias klasket ham på ryggen igjen. – Heldiggris.

– Men ikke si det til forloveden min, svarte Finn og flirte.

– Er du forlovet? Jøss, det var synd, mann.

– Jeg vil ikke si «synd». Jeg er forlovet med Natalie Cross.

– Hun som lager de naturdokumentarene?

Finn nikket, og Tobias plystret igjen. – Jøss, mann! Så rynket han pannen. – Håper ikke din forlovede er sjalu da, når du skal tilbringe en hel uke alene ute i naturen med selveste Anya Pirelli …

Finn lo og ristet på hodet. Ingen av dem var sjalu. Derfor passet de så godt sammen. Dessuten følte begge at forholdet var såpass seriøst at de ikke ville ødelegge det med utroskap.

– Når skal dere gifte dere? spurte Toby, og Finns smil forsvant.

Han trakk litt på skuldrene. – Når vi får somlet oss til det. De hadde allerede vært forlovet i to år, og mange mente det var for lenge, men han og Nat reiste så mye at de knapt så hverandre. Før eller senere fikk de vel fastsette en dato da begge kunne.

Tobys øyne glitret. – Men tenk, du kommer til å bli helt alene med Anya i en jungel eller i en dyp skog. Hvem kommer til å vite det om noe skjer?

Finn nikket med hodet mot kameramannen. – Hvem tror du?

Toby slo seg på pannen. – Søren, jeg er så vant til kamerafolk at jeg helt hadde glemt at vi ikke var alene.

Finn trakk på skuldrene. Han glemte det ofte selv at det fantes et crew rundt ham.

Han tidde og fokuserte på den flotte soloppgangen. Den ville bli enda et flott minne. Likevel følte han alltid at det var plass til enda en flott naturopplevelse, og det var det som fikk ham til å fortsette med det han drev med.

I øyekroken så han en bevegelse. Jo, der var det et glimt av sølv på himmelen. Finn la hånden over øynene for å se bedre. Det var helikopteret.

Av gårde til neste eventyr. Han gledet seg like mye som om det skulle være første gang.

TREDJE KAPITTEL

Avisene lå i en pen bunke på kjøkkenet. Det var helt stille i huset, og Allegra hørte bare sin egen pust. Hun rev blikket vekk fra avisbunken og så på faren.

– Skal jeg lese? spurte han.

Allegra ristet på hodet. Hun plukket ut en av avisene. Kritikeren i den avisen var alltid verst å lese. Det var som om han var synsk, for han klarte alltid å fokusere på de elementene i forestillingen Allegra selv var misfornøyd med, og skrive om dem i detalj. Fikk hun bare lest denne kritikken, ville resten være blåbær. Det var iallfall det hun sa til seg selv.

Hun skjøv avisbunken litt unna for å få plass til den store avisen, og begynte å bla, til hun kom til kultursidene.

Der, over nesten halve siden, var et svart-hvitt bilde av henne og Stephen i den siste akten. Stephen liknet, som vanlig, en vakker marmorstatue, der han støttet henne i en arabesque.

Hun kjente panikken komme, for så å forsvinne. Hun så ikke så verst ut selv heller. Linjen som ble dannet av det utstrakte beinet var perfekt. Et slikt bilde var vel et godt tegn?

Hun leste teksten under bildet.

«Fantastisk.»

«Teknisk perfekt.»

«Allegra Martin uten ett feiltrinn …»

Hun pustet ut, og smilte, før hun våget å se på faren, men han var opptatt med å lese i en av de andre avisene. Kamilleteen han hadde laget til henne hadde blitt nesten kald. Hun tok en slurk, og skar en grimase.

Nå som hun ikke var så spent og nervøs lenger, ga hun seg til å lese hele kritikken langsomt, ord for ord.

Alt hørtes bra ut, men da hun flyttet blikket opp til toppen av kolonne tre, kjente hun at hun ble kald innvendig igjen.

«Jeg har alltid beundret Allegra Martin,» hadde kritikeren skrevet.

Ballerinaen han siktet til hevet et øyenbryn. Var det virkelig sant? Da ville hun ikke like å være en han ikke beundret!

«Men på tross av at rollen som «Den lille havfrue» var perfekt utført, teknisk sett, føler jeg at hun ikke helt har klart å leve opp til forventningene.»

Allegra kjente smaken av kald kamillete i munnen, og følte seg litt kvalm. Men hun fortsatte å lese.

«Det virker som om Allegra Martin har mistet sin tidligere undring og glede over dansen, og selv om jeg vet hun er en virtuos, føler jeg ikke at hun klarte å fange den altoppslukende gleden ved en første forelskelse, og heller ikke pinen som følger av en uoppfylt lengsel. Dette burde en stor fremføring av en slik rolle ha.»

Hun leste videre, klarte ikke å la være. Og det ble verre.

«I H.C. Andersens fortelling var Den lille havfrue et vesen uten sjel, og dessverre, med Allegra Martin i tittelrollen, var dette så altfor åpenbart.»

Allegra ble sittende urørlig. Hadde han kalt henne sjelløs?

Hun skjøv stolen vekk under seg og reiste seg. Blikket møtte farens.

Han var taus, noe som var meget ulikt ham. Han hadde alltid hatt noe å si om forestillingene hennes; om hva hun kunne forbedre til neste gang. Og selv om han kunne være hard og streng mot henne, sto han alltid på hennes side mot kritikerne.

Hun ble enda kaldere innvendig.

Hun så det nå – blikket hans viste at han var skuffet.

– Du er enig, du, er du ikke det? Hun hvisket det nesten frem.

Han lukket øynene langsomt, før han åpnet dem igjen. – Jeg vet ikke hva det har vært med deg det siste året, Allegra. Du er bare ikke så fokusert som før. Og det går ut over dansen din.

Hun så bønnfallende på ham. Faren hadde alltid drevet henne fremover, vært hard, men han skulle jo beskytte henne, stå på hennes side! Hvorfor sa han dette? Hvorfor sa han ikke et eller annet foraktfullt om disse kritikerne, som han så ofte hånte?

I det samme så hun noe annet i blikket hans, noe som gjorde det mørkere, hardere. Han var ikke bare skuffet, han var sint.

– Du kan ikke skusle bort din begavelse på denne måten.

Tårene brant bak Allegras øyenlokk. Han snakket ikke bare om å kanskje miste rollen som ballerina – og det var en reell mulighet – men om det store bildet, visjonen han hadde hatt for henne helt siden han meldte henne på Royal Ballet School. Da hadde hun vært ti år.

Han snakket ikke om roller, lønn og kritikker. Han snakket om å leve opp til morens standard, ville hun skulle fortsette der den store Maria Martin hadde sluttet, på god vei til å bli en av de største ballettdanserinnene i Storbritannia noensinne.

Han sa at hun ikke var god nok.

Allegra så på den oppslåtte avisen, og deretter på faren.

– Du må mane frem samme energi og engasjement som du hadde før, sa han. – Til hver øving, og ikke minst, til hver eneste forestilling. Det skylder du deg selv.

Du skylder henne det. Det var jo det han egentlig mente.

Trodde han ikke hun ville ha gjort det, dersom hun hadde kunnet? Jeg prøver, ville hun skrike mot ham, men jeg føler meg død innvendig! Død! Jeg er ikke henne! Jeg har ikke hennes talent!

Men ordene forble bare inne i hodet hennes, virvlende rundt, slik at hun så uklart og følte seg svimmel. Hun hadde fått en stor klump i halsen.

– Jeg må på øving halv elleve, sa hun hest. Uten å se på faren snudde hun seg og gikk opp trappene fra kjøkkenet. Ute i entreen tok hun ned kåpen sin fra en knagg, tok den på seg og gikk ut i den kjølige morgenluften.

*

Det var folk overalt. Finn måtte bruke noen minutter på å venne seg til det. Etter én uke i et isøde, der den eneste lyden var vinden som ulte rundt fjellene, eller snøen som knirket under støvlene hans, var en flyplass full av folk et sjokk for sansene.

Men det var ok. Dette var en annen slags villmark, en slags jungel Finn anså var mye farligere, på tross av sitt ferniss av sivilisasjon.

Og selv om Toby hadde vært hyggelig nok, hadde han blitt lettet da han hadde blitt geleidet inn i en limousin så fort helikopteret hadde landet. Nå var han alene igjen. Ingen grunn til å bruke stemmen med mindre han ønsket det. Nå slapp han å tenke på andres behov. Han kunne gå i sitt eget tempo igjen.

Han festet ryggsekken bedre på ryggen med et lite rykk og begynte å strene mot utgangen.

Det vibrerte i en av lommene i buksen hans, og han skvatt. Så stanset han for å ta frem mobiltelefonen sin.

– Hallo?

– Hei! Flott at jeg fikk tak i deg, Finn. Her skjer det ting, og …

Finn smilte og begynte å gå igjen, mens han lot produsenten sin, Simon, prate i vei. Slik ble Simon alltid etter at et program var ferdig.

– Hva er det som egentlig foregår, Si?

Det ble plutselig stille i den andre enden.

– Et lite problem, hvis man kan kalle det det …

– Hva slags problem da? Vi skal til Panama i morgen. Kan det ikke vente til vi er tilbake igjen?

– Altså …

Ok. Simon var nesten målløs. Dette var tydeligvis meget dårlige nyheter.

– Det er Panama som er problemet.

– Hva? sa Finn og stanset brått.

– Anya Pirelli har skadet kneet. Treneren hennes sier det vil ta måneder før hun er klar til å takle en øde øy.

Det var da ikke et problem, det var en uventet velsignelse. Finn begynte å strene av gårde igjen.

– Huff, så synd, da, sa han, og følte ekte medlidenhet med Anya. Likevel tenkte han på det gamle ordtaket «ikke så galt at det ikke er godt for noe».

– Men slapp av, skjøt Simon raskt inn. – Jeg har et par erstatninger på gang.

Det var akkurat det Finn hadde fryktet.

– Trengs ikke, Si. Vi kan gå tilbake til det opprinnelige formatet – meg alene.

Simons taushet ble nå såpass ladet at Finn saktnet farten.

– Det går ikke. Beklager, min venn. Ledelsen har jo sett seertallene for den første episoden i det nye formatet. Formel 1-kjøreren ute i sumpene … De elsket det, Finn! De sa det var akkurat slik de hadde håpet. Så nå er de helt klare på at du må ha med deg en kjendis hver gang.

– Men …

– Og jeg er faktisk enig med dem, Finn. Det får deg til å fremstå som mer menneskelig, en mannen i gata kan identifisere seg med.

Finn måtte hoppe til side for folk som steg av den rullende banen.

– Ok, ok, sa han. – Få vite hvem du har, da, når du vet noe mer sikkert.

De sa ha det og la på. Han skulle akkurat til å legge mobiltelefonen i lommen igjen da han kom på at det var en til han burde ringe før han ikke kunne bruke den på enda en uke.

Han fant frem navnet i «kontakter» og ringte. Nats svarer kom på. Det var problemet med å ha en dame som var like fri og selvstendig som han selv. Han la igjen en kort beskjed, før han sjekket om han selv hadde fått noen meldinger.

Den første var fra Nat.

– Hei, Finn, hørte han stemmen hennes si. Hun virket litt anspent. – Hør her, innspillingen i Stillehavet skal begynne tidligere enn antatt, og jeg må fly i kveld allerede.

Finn rynket pannen. Han hadde ikke sett Natalie på en måned, og hadde håpet å kunne treffe henne i kveld. Nå vel … Ikke noe å gjøre med det.

– Men jeg ser at du skal fly via Schiphol, og det skal jeg også, fortsatte Nat. – Vi kunne møtes der.

Å … Ja vel. Fint, det.

Finn nikket for seg selv og ventet på mer. Men pausen var så lang at han skulle til å legge mobilen i lommen igjen da hun sa noe.

– Finn, jeg … Enda en pause. – Vi må snakke sammen. Ring meg.

Det var det. Finn la mobilen tilbake i lommen igjen med et skuldertrekk.

Nå nærmet han seg Gate nr. 10, og han beveget seg raskt og smidig blant alle menneskene, helt til han sto ved skranken ved gaten.

Bare tanken på å forlate ett sted på planeten, for så å ankomme et helt annet sted kun noen få timer senere, gjorde ham alltid spent og opprømt. Og gleden og forventningene gjorde sitt til at han slapp å dvele ved de nagende spørsmålene som hadde dukket opp i hodet hans. Som for eksempel om han ikke burde vært litt mer lei seg for at han ikke fikk truffet Nat. Eller hvorfor hun hadde forsvunnet fra tankene hans like raskt som mobilen som nå lå og støtte mot beinet hans nede i dypet av lommen.

*

Etter øvingen den dagen dro Allegra hjem igjen. Ingen hadde sagt noe, men hun visste at alle hadde lest hvert ord i den kritikken. Hun hadde sett det i blikket deres når de trodde hun ikke så det, og i de skadefro smilene bak ryggen hennes. Et par av jentene hadde sendt henne blikk fulle av sympati, og hun hadde latt som om hun ikke hadde sett det. De blikkene hadde vært de verste.

Hun hadde vært så ung da hun begynte i dansekompaniet, nesten et barn. Så hvis ikke aldersforskjellen hadde laget en kløft mellom henne og de andre, hadde iallfall den raske ferden hennes mot stjernene gjort det. Hun hadde dansekolleger og dansepartnere, men hun hadde egentlig ingen venner.

Den eneste hun hadde, var faren.

Det var derfor hun gikk rett inn til ham på kontoret hans etter å ha låst seg inn hjemme. Selv om de ikke hadde kranglet, hadde stemningen mellom dem vært fæl. Hun skulle be om unnskyldning. Hun skulle gjøre sånn at de ble venner igjen. Hun skulle svelge følelsen av å bli kvalt, og leve enda litt lenger. For hun visste at han egentlig ikke mente det. Og han prøvde, virkelig, det gjorde han.

Hun åpnet den tunge eikedøren, men kontoret var tomt. Hun gikk innenfor for å forvisse seg om det.

– Far?

Hun gikk bak det store skrivebordet i kirsebærtre og lot fingeren gli langs kanten av det mens hun gikk. Snart måtte faren virkelig overgi seg og lære seg data, tenkte hun og sukket. Nei, her lå det ingen lapp der han hadde skrevet hvor han var.

Ja, ja. Hun fikk finne ham senere. Om én time skulle hun på øving igjen, og egentlig hadde hun ikke hatt tid til å dra hjem. Hun gikk mot døren, og skulle akkurat til å gå ut, da telefonen ringte. Men før hun rakk å ta den, kom svareren på. En mannlig stemme fylte det stille kontoret.

– Hei, det er Simon Tatler igjen. Jeg lurte på om du hadde tenkt over tilbudet om at miss Martin kunne delta på «Fryktløse Finn». Kunne du ringe meg så snart som mulig? Takk.

Allegra ble stående i døråpningen og måpe.

En invitasjon til å være med i «Fryktløse Finn»! En varm følelse bølget gjennom henne, og hun smilte. Ville hun virkelig få møte Finn, ansikt til ansikt? Hjertet hennes begynte å hamre bare ved tanken.

Men snart forsvant gleden. Hadde denne Simon ringt før? Hvorfor hadde hun ikke hørt om det?

Hun ble avbrutt av at faren kom hjem. Han så henne stå i døråpningen til kontoret sitt, og rynket pannen. – Er alt i orden, Allegra?

Allegra nikket først, av ren vane. Men så snudde hun seg mot ham.

– Hva var det, den beskjeden angående «Fryktløse Finn»?

Faren så forvirret ut. – Hva … ?

– Det realityprogrammet …

Faren ristet på hodet. – Nei, det var ingenting. De ville ha med seg en kjent person. Jeg prøvde å si til den mannen at du ikke skulle være med, men han insisterte på at jeg skulle tenke på det.

– Du skulle tenke på det … ?

– Ja, svarte faren og nikket.

Allegras øyenbryn møttes rett over neseroten hennes. – Han mente vel at jeg skulle tenke på det?

Faren trakk litt på skuldrene og gikk forbi henne inn på kontoret sitt. – Det er ikke noe å drive flisespikkeri over, Allegra. Du kan ikke, så enkelt er det. De ville du skulle fly ut til et eller annet gudsforlatt sted allerede i morgen, og bli der i en hel uke. Jeg skjønner ikke hva denne mr Tatler tenkte på engang, med å ringe oss om dette …

– Og du hadde ikke tenkt å fortelle meg om det?

Faren smilte, akkurat på samme måte som han hadde smilt da hun var liten, og hun hadde prøvd å bruke et ord som var altfor voksent for henne – og feilet. Så gikk han rundt skrivebordet, der han ga seg til å løfte på noen papirer. Han signaliserte at samtalen var over. – Jeg sa du ikke kunne, sa han.

– Jeg vet jeg ikke kan! Hun stanset opp og kremtet; fikk kontroll over seg selv igjen. – Men det er ikke poenget, sa hun. – Det er min karriere. Det var jeg som burde ha avgjort det. Og du burde i det minste ha nevnt det for meg.

Faren, som sto med en bunke papirer i hånden, så opp med et forvirret blikk.

Han skjønte det virkelig ikke! For ham var hun bare enda en ting som skulle dirigeres. Han viftet med dirigentstokken, og hun hoppet. Eller løp. Alt ettersom. Og i løpet av alle disse årene hadde hun latt ham holde på, fordi hun hadde sett hvor redusert han hadde blitt etter å ha mistet sin kone. Han hadde nesten gitt opp alt. Og hun hadde sett hvordan han hadde levd opp igjen da det ble åpenbart at hun hadde arvet sin mors talent.

Hun ble stående og se på faren, som nå hadde sluttet å lete i papirene sine, og sto og så tilbake på henne med hevede øyenbryn.

Det var så mye hun gjerne ville si ham.

La meg leve, far. La meg puste.

Musikerne hans fikk i det minste lov til å endre tempo og toneart. Når han dirigerte, pustet han liksom luft inn i musikken, og sørget for at den fikk lys og skygge, glede, fortvilelse, ro, dynamikk.

Men hun hadde ikke noe av den friheten. Hun skulle alltid være den perfekte, lille ballerinaen. Hun skulle være fokusert, engasjert, lydig. Hvis livet hennes kunne bli omgjort til en melodi, hadde ingen orket å høre på den, for melodien ville vært monoton, rolig, kontrollert. Det ville vært en kjedelig melodi.

– Du skulle ha fortalt meg det, far, sa hun rolig, samtidig som hun bønnfalt ham taust om å se inn i henne, og se det som lengtet etter å komme ut.

Han ristet på hodet. – Ok, sa han tørt og med et skuldertrekk. – Jeg lover å fortelle deg om det neste latterlige tilbudet som dukker opp. Fornøyd nå?

Nei. For dette var bare et symptom.

Han ristet på hodet igjen. – Noen ganger forstår jeg deg virkelig ikke, Allegra. Du har et liv tusener av andre dansere ville gitt alt for å få. Du har det livet din mor drømte om. Men det er altså ikke nok for deg. Iblant lurer jeg på om jeg ikke har skjemt deg bort, og at du kanskje har blitt lite grann … egoistisk.

Allegra ble stående målløs og stirre på ham.

Egoistisk?

Alt hun noensinne hadde gjort, var å prøve å gjøre andre til lags, prøve å lindre sorgen deres ved å vise dem at moren hadde lagt igjen noe av seg selv i barnet sitt.

Oi, komplimentene strømmet virkelig på i dag. Først var hun sjelløs, og nå var hun egoistisk også. Hun lurte på om noen ennå ville ha henne rundt seg, hvis hun var så skrekkelig.

Men kanskje hun var utakknemlig og bortskjemt fordi hun ikke orket å bære på byrden fra morens kappe lenger. Den hadde tynget henne helt siden hun var åtte år. En gang hadde hun likt følelsen av at talentet hennes på en måte forbandt henne med moren, men nå ville hun bare rive det båndet over, en gang for alle.

Moren hennes var død. Ingenting kunne endre på det.

Allegra fryktet at hvis ikke noe forandret seg snart, kom livet til å bli suget ut av henne også.

Hun så ned, og deretter opp på faren; ga ham en siste sjanse til å se henne, se forbi sine egne forventninger. Men ansiktet hans var lukket. Han var fremdeles sint på henne, både for det hun nettopp hadde sagt, og for gårsdagens forestilling. Det var jo han som måtte forsvare seg mot kritikken overfor sine kulturelle venner.

Med ett følte hun seg så alene.

Det eneste som ville hjelpe, var å kaste seg inn i arbeidet igjen, og håpe at alle følelsene hun prøvde å legge lokk på, ville strømme ut under neste forestilling, så kritikeren måtte ta sine ord tilbake.

– Det er prøve klokken to. Jeg må gå.

Hun snudde seg og gikk.

*

Nat satt og ventet på ham i en av barene på flyplassen. Det var synd de kun hadde en drøy time sammen, ellers kunne de ha reist inn til Amsterdam og spist. Men Finn var ikke så veldig lei seg. Det var dette livet de hadde valgt, og de var vant til det. De fikk alltids tid til å være sammen.

Han gikk bort til Nat og kysset henne. Hun holdt munnen lukket, og trakk seg litt for raskt unna. Finn så på henne. Det var den samme Nat, med den honningblonde, spenstige bob-frisyren, det friske utseendet og den brune huden. Antrekket var, som alltid, eksklusivt og lekkert.

Hun klatret opp på barkrakken sin igjen, og nippet til en korallfarget cocktail med et knallgrønt sugerør og gul og lilla parasoll. Finn lurte i sitt stille sinn på hvor det hadde blitt av den vanlige vodka-tonicen.

– Hva er det der for noe? spurte han og nikket mot drinken.

Nat smilte litt. – Den heter «Kujonens styrke». Vil du ha en?

Han ristet på hodet. – Jeg nøyer meg med en øl. Han signaliserte til bartenderen og bestilte.

– Finn … Nat foldet hendene i fanget og studerte dem en kort stund, før hun løftet hodet, satte haken frem og så ham rett inn i øynene. – Dette er ikke lett å få sagt, men jeg tror jeg bare skal si det rett ut.

Finn kjente at han stivnet til. Var hun gravid? For det ville vært altfor tidlig. Han var bare tretti. Masse tid til sånt senere.

Nat trakk pusten dypt. – Jeg har truffet en annen, sa hun og så ned på hendene sine igjen.

Hæ …?

– Unnskyld … ? sa Finn. Han kom ikke på noe annet ord.

Nat sukket og grep cocktailglasset. – Jeg kan ikke gifte meg med deg, Finn.

Dette skjedde bare ikke.

Nat satt ikke her overfor ham på Schiphol og sa noe som overhodet ikke stemte. Han drømte.

– Hvem? sa han, og hørte selv at stemmen var hard. Han orket ikke å se på henne.

Han hørte bare at hun flyttet seg nervøs på barkrakken. – Han heter Matthew. Han er arkitekt. Vi møttes på et veldedighetsball for noen måneder siden, og senere traff jeg ham – tilfeldig – et par ganger. Og … Ja … Det ene førte det andre med seg, og …

Han avskydde det uttrykket der. Det impliserte at vedkommende som sa det, ikke hadde hatt noe valg, og dermed ikke hadde noe ansvar heller.

– Han har fridd til meg, sa hun lavt.

Det fikk ham til å løfte hodet og se på henne. – Men du skal jo gifte deg med meg!

– Jeg vet det, svarte Nat, og så på ham med bøyd hode. – Jeg er så lei for det.

Finn ble sittende og bare stirre på henne. Så mange følelser herjet i ham at han ikke visste hvordan han skulle reagere. Hva med sinne? Sinne var bra. Mye bedre enn skuffelse, eller stikket over å ha blitt dumpet. Eller den kvalmende følelsen, eller snarere stemmen, som sa at han hadde vært så inderlig dum som hadde involvert seg følelsesmessig igjen.

– Lei deg? Det er ikke nok, vennen. Vi hadde en avtale, husker du ikke? Du har en …

Han skulle si «en ring på fingeren som beviser det». Men et raskt blikk på hånden hennes tok fra ham all ammunisjon.

Uten et ord stakk hun hånden i vesken sin og tok frem diamantringen han en gang hadde gitt henne. Hun rakte ham den. Han tok den mellom tommelen og pekefingeren.

Han drømte ikke.

– Innrøm det, Finn, vi ville aldri ha somlet oss til det. Det hele var egentlig et spill. Vi lot som om vi var klare for et forpliktende forhold, men vi var aldri sammen. Vi gjorde det slik, fordi det var lett.

Ja, det hadde vært lett! Hva var gærent med det?

– Var det ikke fint å ha en som ikke klaget over alle de lange ukene man ikke kunne være sammen? En som klarte å starte der man slapp forrige gang, uten en masse syting. Kommer den vidunderlige Matthew til å finne seg i alt det der?

Nat sukket. – Det funket, Finn. Funket. I fortid. «Vi» hadde blitt en vane. Vi lot som om vi var forpliktet overfor noen, mens vi i realiteten var fri.

Hva fanken snakket hun om? Han hadde da ønsket å forplikte seg. Sinnet ble til forvirring.

Han så på Nat. Hun så på ham.

– Nå er jeg virkelig klar for noe mer, sa hun.

– Men bare ikke med meg, svarte han, og knep leppene sammen, så munnen ble en tynn strek.

Hun ristet på hodet. – Matthew vil at vi skal skaffe oss et digert, deilig hus og fylle det med unger. Hun smilte for seg selv ved tanken. – Og jeg er forbauset over at jeg også ønsker meg det. Jeg vurderer faktisk å gi opp «Amazing Planet», og jobbe i England.

Hva …? Lage søte, hyggelige naturprogrammer som skulle sendes på ettermiddagen? Nat avskydde jo den slags programmer!

– Men du kommer til å gå på veggen hvis du må bli på ett sted, Nat! Du gjør en stor tabbe nå, Nat. Du elsker jo jobben din.

Hun så på ham med et fast, rolig blikk. – Jeg elsker ham høyere, konstaterte hun. – Jeg vil være der han er.

Finn satte seg tilbake i stolen. Hun var gal. Det ville ikke nytte å snakke til henne. Hun hadde tatt et valg. Han aktet ikke å hindre henne. Man fikk bare håpe hun ikke angret senere.

De ble sittende stille en stund, mens de betraktet alle de travle menneskene som gikk forbi dem. Familier med sutrende unger og idiotiske sombreroer på hodet, kjøpt på et eller annet turistmarked i Syden. Eldre par på storbyferie som sikkert hadde sett Amsterdams kanaler fra feil side av bussvinduet.

Han så vekk, irritert, og merket at Nat satt og så på ham.

– Vi var også turister, på en måte, sa hun.

Finn så på det nesten tomme cocktailglasset hennes. Hva var det i den drinken, egentlig?

Hun reiste seg, og nå hadde hun et alvorlig uttrykk. – Jeg vil oppleve det på ordentlig, Finn. Jeg vil ikke bare suse forbi landskapet – dating, forlovelse, bryllup – og likevel ikke helt vite hvordan det er.

Den drinken måtte virkelig ha gått rett i fletta på henne. Hun vrøvlet jo bare.

– Jeg liker ikke å be deg om dette, men kunne du være så snill å ikke si noe om dette til noen til jeg kommer tilbake fra Tonga neste uke? Jeg orker ikke en masse spekulasjoner i media.

Han nikket. Samme for ham. Han var nummen. Greit, det, for det hastet virkelig ikke å finne ut hvordan et knust hjerte føltes.

Hun ga ham et mykt kyss på kinnet. – Adjø, Finn. Jeg håper inderlig du finner det du leter etter.

Og med det var hun borte, forsvunnet blant alle de overlessede bagasjetrallene og posene fra taxfree-butikkene som balanserte øverst på dem.

Bartenderen satte ølflasken foran ham, og Finn drakk den i én, stor slurk.

Dumpa før han fikk ølen han hadde bestilt. Bare helt utrolig.

*

– Få se det løftet en gang til.

Allegra reiste seg fra gulvet og så sint bort på partneren sin. Damien, koreografen, fortsatte å se utålmodig på ham. Han var på bristepunktet.

Det var Allegra også.

– Fint hvis du kunne ha hendene der de skal være, sa hun innett til Stephen. Han var virkelig så barnslig og tverr i dag.

Stephen hjalp henne opp, trakk henne inntil seg og grep tak flere centimeter under der han egentlig skulle. Allegra bet tennene hardt sammen, og trakk hånden hans vekk fra baken sin, og plasserte den mot hoften.

– Ikke noe moro med deg mer, stønnet Stephen, men så ikke ut som han angret.

Hun la en hånd på skulderen hans og den andre på kinnet hans, før hun stilte seg i posisjon. – Vi to har aldri hatt den type moro sammen, Stephen, og vi kommer aldri til å ha det heller, sa hun spisst, idet hun la hodet bakover i korrekt vinkel.

Dumt, egentlig. For Stephen var blond og hadde en kropp som lignet en skulptur. Dessuten var han den eneste under femti hun kjente, som ikke var homse. Men Stephen var en skikkelig rundbrenner, og befant seg midt i smørøyet, som en vakker, streit mann blant et stort flertall av kvinnelige kolleger. Han var født playboy. Men så lenge han forholdt seg profesjonelt overfor henne, var Stephen ok. Men i dag var hun ikke i humør til spøk. Hun måtte gjøre Damien fornøyd, og Stephen hjalp ikke til, akkurat.

– Sikkert mange som vil ha deg, Stephen, sa hun. – Som du ikke har feid over, mener jeg. Gå og ta fra dem illusjonene, da.

– Forsiktig nå, min kjære, sa han idet han la henne bakover, før han løftet henne opp i luften. – Snart kommer de vel til å kalle deg frøken Surpomp.

Etter denne vennskapelige kjeklingen gikk prøven bedre, og Allegra fortapte seg i dansen. Hun glemte alt, kritikkene, faren og selv den gledelige beskjeden på telefonsvareren.

– Nei! Nei, nei! ropte Damien. Pianisten sluttet å spille.

– Dere skal få frem et bilde av uskyldig lengsel, sa han og trakk fingrene gjennom håret. – Vær så snill, prøv å legge litt følelser i det, ellers kommer publikum til å sovne! Han snudde seg mot pianisten. – Fra begynnelsen – igjen.

De prøvde igjen. Og igjen.

Allegra prøvde å nå dypt i seg selv for å få frem noen følelser. Og hun fant ut at det var mye der. Sorg over morens død. En tapt barndom. Sinne mot alt og alle som hadde herset med henne de siste ti årene. Og lengsel. Lengsel etter et par brune øyne med smilerynker rundt. Hun fikk frem alt sammen, og da de var ferdige, var hun tappet for energi.

Hun tok opp vannflasken sin og drakk, før hun tørket pannen og nakken med et håndkle.

– Jeg ser du prøver, Allegra, men det er ikke nok! Gi meg mer! Damien nikket mot pianisten. – Fra adagio-partiet …

Allegra gikk bort til Stephen, og de gjorde seg klare til en pas de deux. Pianisten begynte å spille. Allegra lukket øynene og kommanderte den utslitte kroppen sin til å yte mer.

Etter noen få strofer avbrøt Damien dem igjen. – Mer, Allegra! Mer!

Stephen tok tak i henne etter en piruett, løftet henne opp, holdt henne opp-ned og støttet henne idet hun satte føttene i gulvet igjen.

– Mer! hørte hun Damien skrike.

Jeg har ikke mer å gi, tenkte hun. Kroppen hennes var nær ved å kollapse.

Musikken stanset, og både hun og Stephen ség ned på gulvet, andpustne. Damien kom og stilte seg over dem. Allegra så opp.

– Ikke bra nok, Allegra. Hva er det med deg? Gjør det bedre i morgen, ellers setter jeg inn Tamzin og Valeri i stedet for dere to. Jeg vil ikke at all min innsats skal skusles bort av en lunken ballerina. Ikke kom tilbake med mindre du virkelig vil danse denne rollen.

Koreografen var rød i ansiktet nå. Allegra var målløs. Hun så på klokken. De hadde en halvtime igjen. Han mente vel ikke alv…

– Ut! sa Damien og pekte på døren.

Allegra gikk. Hun skiftet raskt, samlet tingene sine i bagen og dyttet døren opp med den ene hoften.

Hun gikk ut, og fortsatte å gå. Hun gikk ut av øvingslokalet, ut av bygningen og ut av sitt eget liv.