Scarlet Wilson

En anelse magi

Oversatt av Jan Ingar Vik

MINISERIE: MINE DRØMMERS JUL

Dette er den første delen i miniserien Mine drømmers jul, der julens magi skaper uforglemmelige øyeblikk som for alltid forandrer livet!

Kjære leser!

Jeg ble veldig glad da jeg ble spurt om jeg kunne bidra til serien Mine drømmers jul. Som dere kanskje har gjettet nå, er det ikke noe jeg liker bedre å skrive enn julebøker!

Jeg syntes det passet bra at heltinnen min er fra Skottland, og jeg elsket tanken på at hun skulle legge fortiden bak seg og prøve å bygge en ny og spennende fremtid for seg selv og datteren.

Jacob var en helt annen sak … Det første jeg gjorde, var å se for meg huset hans og hvor tomt det så ut uten kjærlighet eller kjærester der inne. Det var så lett å forestille seg hvor fantastisk det kunne se ut til jul, og en del av fortellingen er bygd opp rundt denne tanken.

Ønsker dere alle en fantastisk tid, uansett hvor dere tilbringer denne tiden av året. Jeg kommer til å ha det forferdelig travelt med å pakke inn presanger, kjøpe julemat og håpe at jeg ikke har glemt noe!

De beste ønsker fra

Scarlet

Denne boken er tilegnet mine fabelaktige forfatterkolleger Louisa George, Tina Beckett og Robin Gianna. Det har vært en glede å samarbeide med dere, damer!

1

Det vesle ansiktet stirret tilbake på henne gjennom vinduet mens Freya vinket nervøst fra den nye skolen. Bonnie hev etter pusten med et stivt smil og vinket tilbake så muntert hun kunne.

Den tykke vinterjakken kjentes allerede kvelende. Selv på denne tiden av året var Cambridge uventet varmere enn Skottland. Hun kunne kjenne en ubehagelig pipling av svette nedover ryggraden. Læreren kom bort til vinduet og viftet vekk Freya mens hun så på Bonnie. De røde krøllene til Freya hadde allerede begynt å løsne fra den omhyggelig utformede fletten. Når hun kom hjem igjen senere, ville håret igjen ha den vanlige, uregjerlige stilen. Hun kunne nesten høre tankene til læreren i hodet: Overnervøs forelder.

Hun var ikke det. Egentlig ikke. Men reisen fra Skottland i går med alt deres jordiske gods stappet ned i fire kofferter var neppe ideell. Motellet de bodde på, var enda mindre trivelig. Lukten av fukt og mugg i rommet hadde utløst varselklokker om at det kanskje kom til å forårsake en oppblussing av Freyas astma. Nå når julen ikke var så veldig langt unna, trengte hun sårt å ordne med et mer passende husvære. Og kombinasjonen av alt sammen, pluss det å levere Freya på en helt ny skole, fikk henne til å føle seg usikker.

Lederen for jordmortjenesten på Cambridge Royal Maternity Unit var veldig bestemt når det gjaldt datoen hun skulle begynne. Ikke noe kompromiss. Avdelingssykepleieren hadde nettopp tatt tidlig svangerskapspermisjon på grunn av noen uventede problemer. Og Bonnie hadde ikke vært i noen stilling til å protestere, til tross for at de ikke hadde noe sted å bo. Jobben i Cambridge var hennes vei ut av Skottland. Og hun trengte sannelig å komme seg vekk.

Det var tiltalende å arbeide på et slikt velrenommert sykehus. Alle kjente til det to hundre år gamle sykehuset, og en kveld – mellom tårer og frustrasjon – hadde hun søkt. Hun ble overrasket da de sendte henne en e-post dagen etter for å ordne med et telefonintervju. Og da de dagen etter det igjen, fortalte at hun hadde fått jobben, ble hun helt målløs. Alt hadde gått veldig fort etter det. Referanser, helseattester og et formelt tilbud som fortalte at de ville hun skulle begynne straks.

Heldigvis hadde hun en forståelsesfull sjef i Skottland som visste om situasjonen hennes og hadde ordnet det slik at hun fikk to ukers oppsigelse. De siste to ukene hadde gått i en ørske.

Denne morgenen hadde vært vanskelig. Det var tårer og snufsing fra Freya, som vanligvis var et rolig barn. Bonnie holdt pusten. Skolevinduet var fortsatt tomt; det var tydelig at læreren hadde lyktes i å avlede henne.

Med et lettelsens sukk kikket hun på klokken. Uff da. Første arbeidsdag, og hun var for sent ute. Hun skyndte seg tilbake til bussholdeplassen. Det neste som sto på listen, var å skaffe seg en bil. Hun ringte og la igjen en beskjed på telefonsvareren til overjordmoren – neppe noen god start på den første arbeidsdagen. Men hun kunne ikke gjøre noe med det. Kvinnen visste at hun ikke kom hit før i går kveld, og at datteren skulle begynne på ny skole i dag. Hun hadde fortsatt igjen noe papirarbeid som skulle leveres til personalavdelingen, og hun måtte skaffe seg uniform før hun kunne begynne på fødeavdelingen.

For en gangs skyld hadde hun flaks. Bussen kom nesten øyeblikkelig. Nå var det dagslys, og hun kunne faktisk se litt av den vakre byen hun hadde bestemt seg for å bo i nærmest ved et innfall.

Vel, et innfall som skyldtes at hun hadde tatt ektemannen på fersken til sengs sammen med bestevenninnen. Hun burde fortsatt føle seg sint og såret. Men alt hun egentlig følte, var lettelse. Så snart blekket var tørt på skilsmissepapirene, hadde hun begynt å lete etter en jobb. Hun trengte å begynne på nytt, og det var ingenting som var så spennende som å komme til en historisk by som Cambridge. Hun så på butikkene i viktoriansk stil og de vernede bygningene som suste forbi, og tillot seg å smile litt. Cambridge var virkelig en atmosfærisk by, og det å se den i dagslys gjorde henne enda mer ivrig etter å få en sjanse til å se seg rundt.

Sykehuset kom til syne. En stor, imponerende bygning midt i hjertet av den travle byen. Det gikk en liten skjelving av forventning nedover ryggraden. Dette var stedet hvor hun arbeidet. Da bussen stanset og hun gikk av, kastet hun et siste blikk rundt seg mot byen Cambridge. Hennes by. Full av muligheter.

Dette var hjemmet hennes nå.

*

Jacob Layton var mer enn litt irritert. Han var sint, men nå for tiden var det ikke uvanlig.

Han hatet mangel på organisering. Hatet kaos. Han roste seg av at avdelingen hans gikk som et urverk. Enhver jordmor eller lege som ikke dugde til jobben på dette sykehuset, ble raskt revet opp med røttene.

Det lød kanskje strengt, men på Cambridge Royal Maternity Unit sto kvinners liv på spill hver dag. Han mente at alle blivende mødre fortjente den best mulige omsorgen, og det var hans jobb å sørge for at de fikk det.

Denne morgenen sto han ved sykepleierskranken med hendene på hoftene, mens temperamentet boblet like under overflaten. Det var ikke tegn til noen av personalet. Ingen av tavlene var oppdatert – han visste ikke engang hvilken pasient som befant seg på hvilket rom. Journaler lå spredt over hele den vanligvis så ryddige skranken, med skriblinger på klistrelapper i alle slags farger.

«Hvor er alle sammen?»

De skremte ansiktene til en jordmor og en turnuslege dukket opp samtidig fra hvert sitt rom. Jordmoren skyndte seg mot ham med blikket festet mot skoene sine. Turnuslegen gikk langsomt, håpet åpenbart at jordmoren tok imot den verste støyten av raseriet til Jacob.

Jordmoren rakte over en journal med litt skjelvende hender. «Jeg tror det er denne journalen du ville ha. Jeg undersøkte nettopp mrs Clark. Alt ser bra ut.»

Han snappet den ut av hendene hennes og kikket raskt gjennom den. Lettelse. Det så bedre ut for mrs Clark. Han løftet hodet og holdt stemmen i sjakk. «Bra. Si til mrs Clark at jeg kommer inn og ser til henne snart.»

Jordmoren forsvant. Turnuslegen foretok praktisk talt en U-sving i korridoren. Han ville ikke være alene igjen sammen med Jacob.

«Doktor Jenkins.»

Den ungen legen stivnet til. Jacob slengte den ene journalen etter den andre på skranken. «Mrs Bate må få tatt blodprøver, mrs Kelly må få tatt nye blodprøver. Og hva med hjertekonsultasjonen til Lucy Evans? Hun har vært her i over seks timer. Og hvor lenge er det siden jeg ba om en ny ultralydundersøkelse av ms Shaw? Få det gjort, nå!» Han hatet inkompetanse. Disse pasientene befant seg på den beste fødeavdeling i mils omkrets. De burde få tipp topp omsorg.

Ansiktet til legen bleknet, og han tok opp journalene. «Straks, doktor Layton», sa han, og praktisk talt løp bortover korridoren til det nærmeste kontoret.

Han sukket. Dette stedet – som normalt var hans stolthet og glede – var i ferd med å bli et katastrofeområde.

Helt siden han diagnostiserte avdelingslederen med svangerskapsforgiftning og sendte henne hjem med beskjed om ikke å komme tilbake før hun hadde fått barnet sitt, hadde dette stedet forfalt. Det var fire andre erfarne jordmødre. Alle var utmerket når det gjaldt klinisk omsorg. Ingen hadde peiling på organisasjon.

Lederen for jordmortjenesten hadde lovet ham at deres nyansatte jordmor ville klare å hjelpe til med alt dette. Men han hadde nettopp lest CV-en hennes og hadde vanskeligheter med å forstå hvordan en skotsk distriktsjordmor kunne klare å gjøre noe for å hjelpe til på en travel fødeavdeling i en storby.

Men det som gjorde ham virkelig sint, var at hun ikke var her. Han kikket på klokken igjen. Første dag i en ny jobb – klokken var over halv ti – og den nyansatte var ikke der.

Dørene borterst i korridoren svingte opp i samme øyeblikk. Bonnie Reid. Det måtte være det. Jacob kjente alle som arbeidet her, og han hadde ikke sett henne før. Hun var kledd i den blå drakten som jordmødrene på fødeavdelingen brukte, og rosa joggesko. Det røde håret var viklet opp på toppen av hodet i en merkelig knute. Hvordan i all verden gjorde hun det? Det, sammen med kurvene som ikke ble skjult av den formløse drakten, minnet ham om en plakat han hadde hatt på veggen som tenåring. Han merket at et smil formet seg på leppene.

Var hun nervøs? Hendene hennes fiklet med sikkerhetskortet, og hun så ut til å senke farten med hensikt. Det som irriterte ham mest av alt, var at hun ikke så ut til å legge merke til ham der han sto og ventet på henne. I stedet stanset hun ved hvert rom langs korridoren og nikket og presenterte seg for personalet. Hun forsvant til og med et øyeblikk for åpenbart å hjelpe til med en pasient.

Så dukket hun opp med en haug skittentøy, som hun puttet i sekkene, ordnet på to av håndvaskene utenfor dørene og ryddet toppen på hjertestartervognen da hun gikk forbi den.

Han ventet til hun nesten var fremme ved ham. «Bonnie Reid?» Stemmen hans var full av sarkasme. «Hyggelig at du endelig kom til oss.»

Det flakket noe over ansiktet hennes. Huden var blek under sykehuslysene, og han kunne se noen små fregner under sminken. Hun hadde sett bra ut på avstand. På nært hold var hun mye mer interessant.

Hun hadde virkelig forbløffende øyne. Mørke, mørke blå. Ikke den lyseblå fargen som man vanligvis forbandt med rødhårete personer. Men så var ikke håret hennes av det gjennomsnittlige røde slaget heller. Det hadde en mørk, rødbrun farge. Den slags farge som vanligvis ble forbundet med Hollywood-skuespillerinner som trolig hadde et helt team av folk til å få til den fargen. Han visste straks at Bonnie Reid var fullstendig naturlig. Hun kikket på ham med de øynene, og for første gang på lang tid tok han et dypt åndedrag.

Det var lenge siden en kvinne tente noe i systemet hans. Kanskje det var de mørkeblå øynene mot den bleke huden? Eller uttrykket av forakt hun ga ham idet hun gikk forbi og inn i behandlingsrommet hvor hun begynte å vaske hendene.

Hadde han bare innbilt seg det? Nei, noe i øynene hennes fortalte ham at dette var en kvinne som hadde levd, som hadde erfart livet. Hun måtte være i begynnelsen av trettiårene. Da hun var ferdig med å vaske hendene, kikket han på fingeren hennes – ingen ring. Det var lenge siden han hadde gjort det også.

Hun snudde seg mot ham. «Bonnie Reid, ny jordmor på Cambridge Royal Maternity Unit.» Hun hevet brynene. «Og du er?»

«Jacob Layton, leder for obstetrikk, CRMU.»

Det var nesten som om en eske med sjokolade eller et brett med kaker hadde dukket opp fra løse luften på sykepleierskranken. Omtrent hver eneste dør i korridoren ble åpnet, og en hel skare med tidligere skjult personale dukket opp. Unngikk de ham hver morgen?

Bonnie så ikke ut til å legge merke til det. Hun pekte på drakten hans. «Du burde ha på deg et ID-skilt, doktor Layton. Du kunne vært hvem som helst. Jeg forventer at alle medarbeiderne mine skal være tydelig identifisert.»

Det prikket i huden hans. Tålmodighet var ikke hans venn. Under andre omstendigheter hadde han kanskje sagt at deres nyansatte jordmor hadde et atferdsproblem. Men han fikk et klart inntrykk av at Bonnie Reid bare reagerte på spydigheten hans.

Han visste ikke om han skulle gi henne en overhaling eller om han skulle smile. «Det er Jacob», sa han stille. «Alle kaller meg Jacob.» Det var ikke sant. Bare de få som ikke var livredd ham, kalte ham Jacob. Blikkene deres møttes et sekund. Det sendte et lite støt rundt i systemet hans.

Mer enn et år. Så lenge var det siden han hadde følt en slik gnist.

Hun nikket og rakte frem hånden. «Bonnie. Alle kaller meg Bonnie.»

Han visste at han hadde gjort en tabbe i det øyeblikket han fikk kontakt med huden hennes. Den varme følelsen av håndflaten hennes mot hans. Berøring. Det var det han hadde savnet mest av alt det siste året. Varmen fra noens berøring. Han trakk hånden raskt til seg, og øynene hennes ble store av reaksjonen hans.

«Du kom for sent.» Ordene kom ut mye skarpere enn han hadde ment. Hånden hennes var fortsatt midt i luften etter håndtrykket. Hun trakk den langsomt tilbake, og øynene ble smale mens hun trakk pusten dypt.

Hun så ham inn i øynene. «Ja, jeg kom for sent.» Det var tydelig at hun ikke hadde tenkt å røpe noe annet. Han kunne ikke fatte hvor mye ett møte med en kvinne kunne irritere ham.

Hun var ny. Hun arbeidet på hans avdeling. Og, etter samtaler med overjordmoren, var dette den personen han skulle tilby en forfremmet stilling. Hvis han anså henne som skikket. Sommel kom ikke på tale.

Han kjente den normale fasaden vende tilbake. Den som hadde holdt mesteparten av personalet på en armlengdes avstand det siste året. «Personalet og pasientene er avhengige av oss. Det å komme for sent er ikke akseptabelt på CRMU. Jeg ventet deg her klokken ni.»

Det var første gang hun så litt bekymret ut. «Jeg måtte følge datteren min til skolen. Vi kom fra Skottland sent i går kveld. Hun var oppskaket. Jeg måtte forsikre meg om at det gikk bra med henne. Jeg ga beskjed til overjordmoren. Hun kjente til omstendighetene mine.»

De ordene irriterte ham. Han hadde sett CV-en hennes, men overjordmoren hadde ikke fortalt ham noe om den nyansattes «omstendigheter». Han hatet det når personalet kom med unnskyldninger for ikke å kunne ta et skift eller komme for sent på jobb.

«Vi har alle våre omstendigheter. Vi må likevel være på jobb klokken ni. Arbeidet er prioriteten vår. Pasientene er prioriteten vår.»

Ansiktet hennes flammet opp, og øynene gnistret. «Pasientene er alltid min prioritet, og jeg har allerede tatt meg av to på vei gjennom avdelingen. Hvor mange har egentlig du tatt deg av mens du sto her og ventet på at jeg skulle komme? Neppe noen effektiv bruk av tiden til en overlege.»

Hun stilte spørsmål ved ham. Hun utfordret ham, og hun hadde bare vært her i fem minutter. Han ville gjerne sparke henne på flekken. Men de hadde desperat behov for personalet akkurat nå, og hvis hun var like dyktig som hun var rappkjeftet, kom han til å få store problemer med overjordmoren. Hun stilte nærmest spørsmål ved kompetansen hans. La dem se hvordan hun var når noen stilte spørsmål ved hennes.

«Jeg så i CV-en din at du var distriktsjordmor i Skottland. Det er litt av et sprang derfra til fødeavdelingen i en større by. Tror du ikke det kan bli i meste laget for din nåværende kompetanse? Blir du nødt til å friske opp ferdighetene dine?»

Det var et fornuftig spørsmål. Det mente i hvert fall han. Han var fortsatt ikke helt sikker på hvorfor sjefen mente at en distriktsjordmor var det beste valget deres.

Det tok omtrent et millisekund å innse at han hadde sagt feil ting.

Bonnie stirret olmt på ham og satte hendene på hoftene. «Vær snill, ikke still spørsmål ved evnene eller kvalifikasjonene mine. I løpet av det siste året har jeg tatt meg av skulderdystoci, fremfall av navlestreng, to kvinner som ikke klarte å presse, en med fotleie, en livmorhalsleppe og en blødning under fødselen. Skal jeg fortsette? Listen er lang.» Hun snudde for å gå, men så avgjorde hun åpenbart at hun ikke var ferdig. «Og bare for å ha det klart for oss, så hadde jeg ingen flott avdeling, med masse personale, til å hjelpe meg. Dette var hjemmefødsler. Jeg var på egen hånd, uten noen assistanse. Mener du fortsatt at jeg trenger å friske opp ferdighetene mine?»

Hun hadde rynker i den pene pannen, og han kunne praktisk talt føle heten som gnistret fra øynene hennes. Det var en imponerende liste, selv for en jordmor på en travel fødeavdeling. For en distriktsjordmor måtte noen av de situasjonene ha vært skremmende. Han fikk en helt ny respekt for den nye jordmoren.

Men Bonnie var ikke ferdig. Det var åpenbart at han hadde tent en ild inni henne og trolig rørt ved et ømt punkt. Kanskje hun var nervøs over å begynne på et nytt sykehus? Enda verre var at han nettopp hadde stilt spørsmål ved kvalifikasjonene hennes foran øynene på resten av personalet. Han hadde ikke engang tenkt på at det kanskje ikke var passende – særlig når disse kunne bli de menneskene hun kom til å være leder for. Han var irritert på seg selv.

«Min erfaring med kvinner er ikke bare i fødestuen, doktor Layton.» Hun var sint. Det var tydelig at hvis han var nedlatende mot henne, så var de ikke på fornavn med hverandre. «De siste ti årene har jeg tatt meg av kvinner fra det øyeblikket de ble gravide og til lenge etter at barnet er født. Jeg har plukket opp en masse faktorer som påvirker svangerskapet, både klinisk og sosialt. Og som distriktsjordmor har jeg tatt meg av mange problemer etter fødselen for både mor og barn. Det å ta hånd om pasienter hjemme er helt annerledes enn å ta hånd om dem i et klinisk miljø. Isolasjon, postoperasjonskomplikasjoner, barselproblemer, fødselspsykoser, depresjon, familievold …» Hun stirret på ham. «Listen er lang.»

Han ville ikke smile. Han burde være irritert. Denne kvinnen satte ham praktisk talt på plass. Men han kunne ikke annet enn å føle at han kanskje fortjente det.

Han undret på hvordan i all verden hun hadde endt opp her. Hun hadde allerede nevnt en datter. Og hun hadde ingen giftering. Det var noe som absolutt ikke angikk ham. Men nysgjerrigheten til Jacob Layton var tent. Han likte denne aggressive jordmoren.

«Det ser virkelig ut til å være nok erfaring», sa han rolig. «Så hva fikk deg til å komme til Cambridge? Det er langt fra Skottland.»

«Det skjer når du finner ektemannen din til sengs sammen med din beste venninne – det får deg til å ville komme deg så langt unna som mulig.»

*

Stillhet.

Man kunne høre den beryktede knappenålen falle. Bonnie kjente hvordan fargen strømmet opp i kinnene, og hun løftet hånden mot munnen. Å nei. Hvorfor i all verden sa hun noe slikt høyt?

Det skyldtes den forbaskede mannen. Jacob Layton. Det var ille nok at den kjekkeste mannen på planeten så på henne der hun gikk bortover korridoren. Så hadde han begynt å snakke til henne, og alt han sa, fikk henne til å reise bust. Nå hadde hun mistet tålmodigheten med ham. Neppe den beste starten på en ny jobb.

Men Bonnie Reid var kompromissløs nå. Aldri mer skulle hun finne seg i dårlig oppførsel, likegyldighet og uhøflighet.

Kanskje det var fordi han var så kjekk at hun ble nervøs. Hvis hun gikk nærmere, var hun sikker på at hun kunne se gylne flekker i de intense, grønne øynene. Eller kanskje det var fordi hun ikke engang hadde lagt merke til noen mann siden hun gikk fra eksen. I hvert fall ingen brunhåret, grønnøyd Hollywood-type.

Hun krympet seg innvendig. Hun kunne ikke fatte det hun nettopp hadde sagt. Og det kunne heller ingen andre, hvis hun skulle dømme etter ansiktsuttrykkene rundt seg.

Men det som gjorde det enda mer uutholdelig, var at munnvikene til Jacob Layton så ut til å bøye seg oppover. Han lo av henne.

«Vær snill, bli med meg», sa han skarpt og vinket henne mot en kontordør, vekk fra de gapende munnene.

Han lukket døren bak dem og gikk bak skrivebordet. «Sett deg ned.» Stemmen hans var bestemt, og hun kjente en bølge av panikk.

Hun hadde ikke offisielt begynt engang. Var hun i ferd med å få sparken? «Jeg er lei for det. Jeg har ingen anelse om hvor det der kom fra.»

Det spilte egentlig ingen rolle, men hun hadde nettopp dummet seg ut foran øynene på turnuslegen og den nye sjefen sin. Hun hadde nettopp fortalt ham at hennes ektemann bedro henne. Hun kunne like gjerne ha holdt et skilt som sa: «Jeg er kjedelig i sengen.»

Ydmykelsen brant i kinnene. Akkurat nå hadde hun lyst til å krabbe ned i et hull.

Han så på henne med de grønne øynene, og hun kjente det prikke i huden under den tynne drakten. I slike stunder lengtet hun etter den tykke, hvite tunikaen og buksene. Men operasjonsdrakt var dagsorden på de fleste fødeavdelinger.

Han pekte på stolen igjen. «Sitt ned.»

Føttene hennes subbet nervøst mot gulvteppet. Det virket klaustrofobisk å sette seg ned. Spesielt når Jacob satt på den andre siden av skrivebordet og døren var lukket bak henne.

«Snakk aldri slik til meg igjen foran øynene på kollegene mine.» Ordene var ute før hun rakk å stoppe dem. Og hun var ikke ferdig. «Det var uprofesjonelt. Hvis du vil stille spørsmål ved de kliniske evnene mine, så ta det opp med meg privat, eller ta det opp med overjordmoren som ansatte meg.» Hun viftet med hånden. «Ved nærmere ettertanke burde du kanskje egentlig vente til du har arbeidet sammen med meg, før du stiller spørsmål ved evnene mine? Og kanskje jeg burde vente med å stille spørsmål ved dine.»

For mye. Det var altfor mye. Selv hun visste det. Det sjokkerte uttrykket i ansiktet hans fikk henne nesten til å åpne døren og løpe tilbake bortover korridoren.

Hun trakk pusten dypt og satte seg. «Hør her», begynte hun, men Jacob løftet hånden.

Hun stanset midt i setningen. Det var slik hun alltid ble når hun var nervøs. Munnen hennes begynte å løpe av med henne. Et førsteklasses eksempel på det var det som hadde skjedd utenfor.

Jacob strøk hånden gjennom håret. Hun syntes det var en merkelig handling. Vanligvis et tegn på at noen var trett eller frustrert. Jacob Layton så ikke ut til å være noen av delene.

Han løftet blikket mot hennes. «Du har rett. Jeg skulle ikke ha betvilt evnene dine. Men la oss begynne med det grunnleggende. Jeg ville ha foretrukket at du var her klokken ni. Det ville gjort møtet vårt litt enklere. Kommer tidspunktet til å bli et problem for deg?»

Hun ristet raskt på hodet. «Nei. Slett ikke. Dette var et engangstilfelle.»

Han nikket kort. «Jeg innser at du kom først i går kveld, og at du ble bedt om å begynne på kort varsel. Har du tatt noen tilfredsstillende foranstaltninger når det gjelder datteren din?»

Hun rettet på skuldrene. Han gjorde henne irritabel igjen. Kjekkaslegen så bare ut til å stryke henne mot hårene. «Jeg håper det. Jeg har en venninne som er offentlig godkjent dagmamma. Hun har gått med på å ha Freya om morgenene og etter skoletid.»

«Hva med helger og nattskift?»

Bonnie merket at hun trakk seg litt tilbake. «Jeg ble fortalt at det ikke var noe krav om nattskift, at dere hadde fast nattpersonale her?» Utsagnet var blitt til et spørsmål. Hun fikk en svak følelse av panikk.

«Hva med skiftarbeid? Vil det være et problem for deg?»

Hun kunne ikke forstå denne mannen i det hele tatt. I det ene øyeblikket var han veldig yrkesmessig, og i det neste så han ut til å more seg over henne. Og når det gjaldt de gnistene som hadde strømmet oppover armen da de rørte hverandre …

Hun hadde allerede kjeftet på denne mannen én gang. Hun ville ikke gjøre det igjen. Det var ikke hans skyld at hun var trett. Det var ikke hans skyld at reisen fra Skottland krevde så mye mer av henne og Freya enn hun hadde ventet. Det var ikke hans skyld at Freya var oppskaket i morges, eller at motellrommet var fullstendig upassende for dem begge. Ingenting av dette var hans feil.

Hun ønsket å respektere sjefen sin og komme godt overens med ham. Han var en smule gretten, men hun hadde møtt verre, og hun var sikker på at hun kunne rette på det. Hun hadde allerede tabbet seg ut foran sjefen. Det var på tide med en ny taktikk.

Hun møtte blikket hans. «Jacob, jeg tror ikke at du egentlig har lov til å stille meg slike spørsmål.»

«Har jeg ikke det?» Han satte seg tilbake og rynket pannen.

Hun løftet hendene. «Ville du stilt en mann disse spørsmålene? Tenk om jeg spurte deg om omsorgsordningene for eventuelle barn du måtte ha? Ville du synes det var passende?»

«Vel … nei.» Han la hodet i hendene et øyeblikk og ristet på det. Da han løftet hodet igjen, smilte han bedrøvet og trakk på skuldrene. «Unnskyld.»

Hun nikket kort. «Ingen årsak.»

Han trakk pusten. «Jeg har faktisk en god grunn til å spørre deg.»

Hun hevet øyebrynene. «Har du det?»

Han nikket langsomt. «Ja.» Han var alvorlig nå. «Valerie Glencross, lederen for jordmortjenesten, foreslo at vi skulle tilby deg en overordnet stilling.»

Bonnie satte seg rett opp i stolen. Det var det siste hun hadde ventet å høre. «Gjorde hun det?»

«Ja.» Et øyeblikk kjentes det som tiden sto stille. Hun så inn i de mest strålende grønne øyne hun noensinne hadde sett. Han hadde små, gylne flekker i regnbuehinnene. Det fikk dem til å gnistre. Hun måtte holde pusten da hun innså hva slags påvirkning de hadde på henne.

«Hun gjorde det», fortsatte han. «Det virker som CV-en din allerede hadde imponert henne. Jeg regner med at telefonintervjuet med henne gikk bra. Hun ville at jeg skulle møte deg og be deg tenke over om du vil være avdelingssykepleier på midlertidig basis.»

«Jeg?» Bonnie var mer enn bare litt overrasket. «Men dere må da ha erfarent personale som arbeider her allerede. Ville det ikke være mer fornuftig å la noen som er kjent med opplegget, ta ledelsen?»

Han lo litt. «Man skulle tro det. Personalet vårt er utmerket, men ingen av dem har noe organisasjonstalent. Valerie sa at du var avdelingssykepleier før du ble distriktsjordmor. Jeg tror hun mente det ville være bra å få en ny kost, for å si det slik. En som ikke har noen forutinntatte meninger om CRMU og dermed kan komme med noen nye ideer om hvordan saker og ting bør drives.» Han sukket. «Avdelingssykepleieren vår, Abby, har vært borte i mindre enn to uker, og det er allerede kaos der ute. Hun sluttet tidligere enn ventet, og vi innså tydeligvis ikke hvor mye hun egentlig betydde.» Han ristet på hodet. «Jeg føler meg ille til mote. Jeg undrer på om stresset på avdelingen var en av faktorene da hun fikk svangerskapsforgiftning.»

«Er hun ok?» Det var det første hun tenkte på. Han nikket kort, og Bonnie smilte til ham. «Du får det ikke akkurat ut til å høres som drømmejobben min. Burde du ikke bruke aggressiv salgstaktikk overfor meg? Og vil du egentlig tilby meg den i det hele tatt – etter det første møtet vårt?» Jacob Layton var ikke noe flink til dette. Han var altfor ærlig.

Han stønnet igjen og rettet seg opp i stolen mens han ga henne et smil som sendte sitringer helt ned i tærne hennes. «La meg begynne igjen. Bonnie Reid, på grunn av den omfattende erfaringen din, har vi avgjort at du kommer til å bli et utmerket tilskudd til teamet vårt. Du kjenner sikkert ryet til Cambridge Royal Maternity Unit. Vi ansetter de beste obstetrikere og jordmødre, og er kjent som et senter for medisinsk fortreffelighet. Vi har forbindelser med Cambridge University og er pionerer når det gjelder forskning og utvikling av mange banebrytende medisinske teknikker. Vi har en flott gruppe ansatte på fødeavdelingen. Vi trenger bare en med ferdigheter i organisering.» Han bøyde seg mot henne over bordet. «Hvordan var den salgsteknikken?»

Hun klarte ikke å flytte blikket fra hans. Han var nærmere nå. Hun kunne se hver eneste lokk av det mørkebrune håret. Se de små linjene rundt øynene. Og hvor rette og hvite tennene hans var.

Han nikket. «Og ja, jeg vil gjerne tilby deg den. Du er det første mennesket som tar igjen med meg på omtrent fem år.»

Herregud, han var kjekk. Men det var noe mer. Noe mye mer enn bare godt utseende. Bak de gylne flekkene i øynene kunne hun se en annen del av Jacob Layton. Det var så mye mer der enn en kjekk, men gretten obstetriker. Han så ut til å være den målbevisste, karrierebesatte typen. Men hva lå bak den fasaden?

Hun gjengjeldte smilet hans. «Det var mye bedre.»

Han slappet av og satte seg bakover i stolen, og hun var nesten lei seg for at hun hadde svart. «Gudskjelov.» Han var så mye hyggeligere slik. Hvorfor oppførte han seg så grettent overfor personalet?

Hun trakk pusten dypt. «Jeg ønsker å få dette til å fungere. Jeg ønsker at dette vil fungere for meg og for Freya – den vesle jenta mi. Dette er en ny begynnelse. Jeg vil legge alt annet bak oss.» Hun himlet med øynene og ristet litt på hodet. «Og jeg vil definitivt legge menn bak meg. Jeg vil bare fokusere på den nye jobben min og få meg og datteren min etablert.»

Jacob nikket mens han trommet med fingrene på skrivebordet. «Det var derfor jeg spurte om hva du har ordnet til barnepass. Hvis du arbeider som avdelingssykepleier, venter vi vanligvis at du arbeider fra ni til fem. Det forventes bare at du arbeider kveldsskift av og til hvis det er personalproblemer, og er med i sykehusets roterende vaktordning i helgene.»

Bonnie rynket pannen. «Hvordan fungerer det?»

«Alle avdelingssykepleierne har helgevakt etter tur. Du er her ikke egentlig som medlem av teamet den helgen. Du har ledelsen for hele sykehuset. Ordner med personalproblemer, tar deg av alle vanskelige saker eller problemer som måtte oppstå. Det skjer vanligvis en gang hver niende uke.»

Bonnie nikket. «Det er forståelig. Det gjør det mye lettere når det gjelder barnepassordningene mine. Freya vil bli mye gladere hvis jeg har mer eller mindre fast arbeidstid.»

Han virket lettet. «Så du tar jobben?»

Hun reiste seg og rakte frem hånden. «Selvsagt gjør jeg det. Jeg er litt nervøs, men om noen dager kommer det sikkert til å føles som jeg har vært her i mange uker. Det er alltid slik, ikke sant?»

Han smilte igjen, og denne gangen nådde lettelsen helt opp til øynene. Han tok imot hånden hennes. Og der var det igjen.

Hun tok ikke feil den første gangen. Det skjedde merkelige ting med hudreseptorene når hun kom i kontakt med hånden til Jacob Layton. For øyeblikket var tusen sommerfugler som danset. Like greit at hun hadde gjort det klart at hun var mannefri sone.

«Perfekt. Jeg skal si fra til Valerie at du har sagt ja. Hun vil ordne med ny kontrakt.» Han holdt opp døren for henne. «Nå får vi gå og fortelle det til personalet.»

2

Jacob hadde rett. Det var kaos på fødeavdelingen. Og alt sammen gjaldt helt grunnleggende ting.

Bonnie fikk tak i en avdelingssekretær og ba om å få ordnet journaler, sørge for at sakene ble skikkelig arkivert og at tavlene skulle holdes oppdatert. Så ba hun om nye lister med kontaktnumre. Dem som hun fant på veggen var åpenbart utdaterte, og siden legene skiftet hvert halvår, ville hun ikke ha noen problemer med personsøkere i tilfelle nødsituasjoner.

De neste to timene arbeidet hun med forskjellige medlemmer av personalet og pasienter. Etter noen timer var hun trygg på de kliniske ferdighetene til personalet som var på vakt. De ville alle gjøre jobben sin og arbeide med pasienter. De ville bare ikke bry seg med «avdelingssaker». Som bestillinger, lister over arbeidsfordeling, polikliniske timebestillinger og resepter. Det ble raskt tydelig at hennes forgjenger hadde tatt seg av alle disse tingene.

Bonnie sukket. Hun ville også gjerne bruke hele tiden til å arbeide med pasienter, men det var ikke slik en avdeling ble drevet. Hun begynte med å sette opp en liste over hva som måtte gjøres.

Det andre problemet var telefonene. De ringte konstant – ofte uten at noen svarte på dem.

I morgen tidlig hadde hun tenkt å be om en fast sekretær til avdelingen. Akkurat idet hun gjorde seg ferdig med noen notater om turnuslisten, ringte telefonen igjen.

«CRMU, Bonnie Reid. Kan jeg hjelpe deg?»

«AMK-sentralen. Vi trenger et team på plass ved en kollisjon på en av motorveiavkjørslene. Vi har en fastklemt, bevisstløs, gravid kvinne. Hun er rapportert å være trettifire uker på vei. Ambulanse er på vei for å hente dere.»

Bonnie la fra seg telefonen. Første dagen på jobben. Det hørtes nesten som en spøk. Hun tastet automatisk nummeret til vakthavende obstetriker på personsøkeren. De fleste fødeavdelinger hadde utstyr for krisesituasjoner som denne. Det var bare synd at hun ikke hadde fått noen sjanse til å finne ut hvor det var.

Noen sekunder senere dukket Jacob opp fra kontoret, akkurat idet Bonnie sendte meldingen videre til en av jordmødrene. Han holdt personsøkeren i hånden. «Hva har vi?»

Hun rakte ham papiret som hun hadde skriblet på. Jacob gjorde tegn mot henne. «Følg meg. Utstyret er her inne. Ta en jakke og en veske.» Han snudde seg mot henne. «Du blir med, ikke sant?»

Hun nølte bare et kort sekund. «Hvis du vil.»

Nei. Jeg er vettskremt. Det er den første dagen min, jeg har nettopp gått med på å være midlertidig avdelingssykepleier på en av de mest velrenommerte fødeavdelingene i landet, og nå vil du ha meg med på utrykningsteamet.

Han oppførte seg som om han gjorde dette hver eneste dag, tok frem en jakke prydet med «Lege» på ryggen, og rakte henne den med «Jordmor». Han ga henne et smil mens han hjalp henne med å løfte utstyrssekken opp på skuldrene. «La oss dra. Si fra til Miriam, overjordmoren. Hun tar seg av telefonene til vi kommer tilbake.» Han gikk av gårde med lange, raske skritt, og stoppet bare for å trille en transportabel kuvøse bort til døren.

Hun kunne kjenne bølgen av panikk skvalpe rundt anklene. Hun kunne ikke la den gå videre. Hun begynte å gjenta i hodet listen over krisesituasjoner som hun hadde tatt seg av på egen hånd som distriktsjordmor. Hun kunne klare dette.

Miriam nikket medfølende da hun rakte henne noen instruksjoner. «Jeg er så glad for at det er deg og ikke meg», mumlet hun.

«Hva mener du?»

Miriam himlet med øynene. «Hvis du synes Dan Daring er streng på avdelingen, så skulle du se ham under en trafikkulykke. Pasientene elsker ham. Resten av personalet trenger krisehjelp etter at han er ferdig.»

«Nå drar vi, Bonnie!» Ropet fikk henne til å skvette og hun skyndte seg til utgangen og inn i den ventende ambulansen. Så snart dørene ble lukket og sirenene slått på, var de på vei.

Det kjentes temmelig humpete å sitte bak i ambulansen. Hun klarte bare så vidt å unngå å bli slengt opp i fanget til Jacob. Men han la knapt merke til det. Han holdt seg fast til stroppen med blikket festet på veien foran dem.

«Noen flere nyheter?»

En av ambulansemanskapet snudde seg. «Bare dårlige. Vi fikk nettopp en rapport om at de tror fosterhinnene kan ha sprukket. Hun er fortsatt bevisstløs og fastklemt. De er i ferd med å få panikk. De tror hun skal til å føde.» Han kikket på klokken. «Vi er der om fem minutter.»

Bonnie trakk pusten. Tusen forskjellige potensielle diagnoser fløy gjennom hodet hennes. Etter det alvorlige ansiktsuttrykket til Jacob å dømme tenkte han det samme.

Jacob ventet ikke da de stanset. Han åpnet dørene, tok vesken og løp.

Det første som slo henne, var lukten. Ild, svidd metall, bensin og mye mer. Det var allerede fire ambulanser på plass. Noen skadde satt i veikanten. To barn med blod i ansiktet, en mann som holdt seg i armen og en eldre kvinne som så fullstendig sjokkert ut. Politiet hadde sperret av deler av motorveien, men farten og lyden fra bilene som fortsatt passerte, var skremmende. De fleste som satt i de forbipasserende bilene, var opptatt med å glane på ulykkesstedet. Det kunne når som helst skje en ulykke på den andre siden av motorveien. Hun grøsset og hoppet ut av ambulansen. Der prøvde hun å få øye på den lysegrønne jakken til Jacob i virvaret av hjelpemannskap.

«Her borte.» En politimann vinket henne mot en veltet bil. Hun gikk rundt vrakrestene som lå strødd rundt på veien. Et eller annet sted kunne hun høre noen gråte. Jamringen skar gjennom resten av lydene. Det var forferdelig.

Hun satte seg på knærne ved siden av den veltede bilen. Det eneste hun kunne se av Jacob, var sålene. Hele kroppen hans var inne i bilen, og føttene stakk ut gjennom det knuste vinduet på passasjersiden. «Trenger du noe?» ropte hun gjennom åpningen.

Hun flyttet på seg for å kunne se bedre. Inne i bilen satt en gravid kvinne fast opp ned og ble holdt på plass bare av sikkerhetsbeltet. Det var åpenbart at hun fortsatt var bevisstløs, med en oksygenmaske mot ansiktet og en krage rundt halsen. Jacob dro tilbake jakken hennes og trakk forsiktig den elastiske toppen oppover magen. Bonnie ventet ikke på instruksjoner. Hun tok frem et stetoskop og en fostermonitor og stakk hånden gjennom det knuste vinduet hvor Jacob kunne ta dem imot.

Selv fra der hun sto kunne hun se den fuktige flekken mellom bukselårene til kvinnen. Det kunne være to ting. Det kunne være urin eller fostervann. Hun ba bare en stille bønn om at det ikke var blod. Hun ville ikke engang tenke på det – ikke under disse omstendighetene.

Etter noen minutter snakket endelig Jacob. «Jeg har hjerteslag – selv om de er litt raske. Men jeg kjente nettopp sammentrekninger, og det er absolutt umulig å foreta noen slags undersøkelse.»

Han ristet på hodet da Bonnie prøvde å gi ham pakken med test-strips. De beste de kunne gjøre i denne situasjonen var å gni en mot de fuktige klærne hennes. «Det er ingen vits i å undersøke. Jeg er temmelig sikker på at fosterhinnen er sprukket. Vi må få henne ut herfra nå. Det er fare for at livmoren eller morkaken sprekker. Det kommer ikke på tale å forløse dette barnet opp ned.»

Bonnie reiste seg og ropte mot kollegene fra brannvesenet. «Vi må få ut denne kvinnen nå. Hun er i ferd med å føde. Kan vi få litt hjelp?»

En av dem kom løpende. «Beklager, vi var opptatt med å prøve å løfte en bil opp fra brystet til en person.»

Bonnie gulpet. Det var kaos overalt rundt dem, og selv om det så ut som veien var full av redningsmannskaper, var det trolig likevel ikke nok.

Mannen fra brann- og redningstjenesten pekte på kragen. «Hun var bevisst noen sekunder etter at vi kom og hadde ingen følelser i beina. Det var derfor kragen ble satt på. Traumelegen sa at hun ikke skulle flyttes på. Han ventet på dere.»

Hun nikket. «Vel, si til traumelegen at vi er her og at hun har veer. Vi trenger hjelp til å flytte henne så trygt som mulig nå. Kan du skaffe oss et ryggbrett?»

Hun kom seg rundt til den andre siden av bilen. Døren på førersiden var kilt fast inntil en varebil som lå på siden. Det var et slit å få armene gjennom og prøve å feste en blodtrykkmansjett rundt armen til kvinnen. «Har vi noe navn?» ropte hun til Jacob.

«Holly Burns.»

Hun trykket på knappet til apparatet. Nå som hun befant seg på den andre siden, kunne hun se ham litt bedre. Det var dype furer langs pannen; han var tydelig bekymret for pasienten, og det samme var hun.

«Blodtrykket er lavt», sa hun da hun så resultatet på skjermen.

Flere av brann- og redningsmannskapet hadde samlet seg rundt dem, og alle sto og snakket med lave stemmer. «Vi må flytte bilen, doktor. Vi må skjære løs pasienten og vi kan ikke gjøre det mens varebilen ligger her. Du må komme ut.»

Jacob nølte ikke. «Jeg går ingen steder. Denne moren og barnet hennes må overvåkes hvert sekund. Flytt bilen med meg inni.»

En av dem kom frem mens Bonnie vrikket seg ut fra den andre siden. Hun kunne se tydelig hvorfor de måtte skille bilene fra hverandre. Det var ikke mulig å få Holly ut på en ryggplate ellers. Hvis hun hadde ryggskader, måtte de gjøre alt for å forsøke å begrense bevegelsen.

Hun ristet på hodet og la hånden mot armen til sjefen for brann- og redningstjenesten. «Ikke kast bort tiden med å krangle med ham. Han kommer ikke til å ombestemme seg. Denne kvinnen kan føde veldig snart, og stillingen hennes gjør det livsfarlig for både henne og barnet.»

Hun var temmelig sikker på at det var stikk i strid med alle tenkelige sikkerhetsregler, men hun hadde sett redningsmannskaper, ambulansepersonell og politi gjøre lignende ting tidligere. Pasienten var prioriteten deres.

Hun holdt seg unna mens utstyret ble plassert og tepper dyttet inn i bilen mens Jacob ble bedt om å gjøre seg og pasienten klar.

Personbilen og varebilen var klemt hardt sammen, og lyden av metall som ble revet fra hverandre, fikk henne til å krympe seg. Begge bilene skaket, mens hjulene snurret rundt i luften. Det virket som en evighet før de endelig løsnet fra hverandre og brann- og redningsteamet kunne komme til med skjæreutstyret sitt.

Det tok dem bare sekunder å skjære opp siden av bilen. En av de andre traumelegene dukket opp med ryggplaten og hadde en rask samtale med Jacob der inne om den beste måten å skjære Holly løs fra sikkerhetsbeltet og støtte ryggraden hennes. Det var en kinkig operasjon. Tolv par hender var klare rundt henne til å løfte henne forsiktig oppå ryggplaten idet sikkerhetsbeltet ble kuttet. «Vent», sa Jacob plutselig. «Hun har en ny ve. Vi må vente noen sekunder til den går over.»

Bonnie svelget nervøst. Jacob hadde fortsatt fostermonitoren på den store magen til Holly. Hun kunne tydelig se veen. Som erfaren jordmor visste hun at Holly ikke befant seg i de tidligste stadiene av fødselen, selv om hun satt opp ned. En tanke streifet henne: Hadde Holly allerede veer og var på vei til sykehuset før kollisjonen? Eller var dette veer som følge av sammenstøtet? Én ting var sikkert: De måtte være forberedt på fødsel straks de fikk Holly inn i ambulansen.

Bonnie så seg rundt da beltet ble kuttet og Holly gled ned på ryggbrettet. «Vet noen hvem som er den nærmeste pårørende?» ropte hun. De skulle til å frakte Holly fra ulykkesstedet, og de hadde ikke fått sjansen til å få alle opplysningene de trengte.

En av politimennene dukket opp ved siden av henne. «Vi har sendt noen til å kontakte ektemannen hennes. Tar dere henne med til CRMU?»

Bonnie nikket. «Kan du gi meg navnet og kontaktopplysningene til ektemannen?»

Han nikket og skriblet i notisboken sin. Så rev han ut siden og rakte den til henne. Da hun snudde seg igjen, var Holly allerede i ferd med å bli lagt inn i ambulansen.

Jacob var nådeløst effektiv. Den andre traumelegen sikret hodet og nakken til Holly og sjekket luftveiene før han gikk. Han var en del av det generelle teamet fra Cambridge Royal. «Jeg må følge en annen pasient med alvorlige brystskader. Jeg skal sende en ortoped til fødeavdelingen.» Jacob nikket kort mens han koplet til overvåkingsutstyret. Bonnie kom seg så vidt inn før dørene ble slengt igjen og ambulansen satte av gårde i en halsbrekkende fart.

«Det kommer en ny ve», sa hun da hun hadde festet blodtrykksmansjetten og hjertemonitoren. Hun hjalp ham med å dra av undertøyet til Holly og dekket magen hennes med et teppe.

Jacob rynket pannen enda mer. «Hodet er synlig. Dette barnet kommer ut når som helst.»

Bonnie snudde seg mot den transportable kuvøsen, og strevde for å holde seg på beina mens ambulansen gynget fra den ene siden til den andre. Det måtte finnes regler om dette. De skulle sikkert vært spent fast i sikkerhetsbelter. Men dette barnet ventet ikke på noen, og hvilken nytte ville det være å ha helsepersonell sittende foran eller ved siden av Holly mens et barn kom ut?

Hun foretok noen raske hoderegninger. «Hun er trettifire uker. Det er ikke altfor tidlig. Forhåpentlig kommer ikke barnet til å ha noen pusteproblemer.» Hun slo på overvåkningsutstyret i kuvøsen, slik at den ble varm og oksygenet var klart.

Det var vanskelig å ta oppstilling i den svaiende ambulansen. Hun kunne bare prøve å løfte det nærmeste beinet til Holly og holde det på plass for at Jacob skulle få lettere tilgang til hodet som begynte å komme ut.

Hun gulpet. «Hun går glipp av fødselen til barnet sitt.» Hun blunket tilbake tårer. «Jeg håper hun ikke går glipp av noe mer.»

Dette var forferdelig. Hennes første forløsning for CRMU med en mor som kanskje ikke engang kom til å våkne igjen. Hvorfor var hun fortsatt bevisstløs? Traumelegen hadde bare gitt henne et raskt overblikk. Det hadde ikke vært tid til noe mer. En Glasgow Coma Scale-tabell hang fra et skrivebrett. Ved hver ve kom det rykninger i ansiktet – som om hun reagerte overfor noe av smerten. Reaksjon overfor smerte var en avgjørende del når det gjaldt vurderingen av hodeskader. Og hun pustet spontant. Bonnie prøvde å fokusere på det positive. Hun hatet å tenke på at denne moren aldri kom til å holde det nye barnet sitt.

Idet en ny ve grep tak i magen til Holly, kom hodet ut. Jacob foretok en rask sjekk rundt halsen til barnet for å se etter tegn til navlestreng. Han kikket raskt mot Bonnie. «Ingen navlestreng. Stillingen er bra.» Han sukket lettet. «Gudskjelov.»

Et minutt senere gled barnet inn i hendene hans og han rakte det over til Bonnie.

Ei lita jente. Akkurat som Freya. En neve klemte til rundt hjertet hennes. Hun hadde hørt de første skrikene til Freya, kjent pusten hennes mot brystet. Holly gikk glipp av alt dette.

Hun gned den bleke, lille barnet, som snart kom med noen skarpe skrik. Hun ga Jacob et raskt smil før hun pakket barnet inn i varmeteppet og foretok en rask undersøkelse. «Apgar-score seks», sa hun da hun var ferdig.

Det var litt lavt, men kom sannsynligvis til å stige før neste sjekk om fem minutter.

Hun kikket opp; de stanset foran akuttinngangen til fødeavdelingen. Tre andre av personalet ventet på dem.

Jacob flyttet på seg da dørene ble åpnet, og hjalp til med å løfte ned kuvøsen. «Ta henne med til nyfødtavdelingen og få en barnelege til å sjekke henne.»

Bonnie nikket og gikk bortover korridoren med en av jordmødrene ved siden av seg. Den vesle jenta begynte å få farge nå, og lot alle få vite at hun ikke var helt fornøyd med hvordan hun hadde kommet til verden.

Da Bonnie kom tilbake til fødeavdelingen, snakket Jacob med den ortopediske legen som hadde kommet fra hovedsykehuset. Journalen til Holly lå på skranken. Heldigvis hadde hun ingen spesiell medisinsk historie, og svangerskapet så ut til å ha gått bra. Bonnie kunne se på tavlen at Miriam, overjordmoren, var sammen med henne.

«Har hun våknet ennå?» Hun hadde problemer med å fatte at Holly fødte et barn mens hun var bevisstløs. «I løpet av mine ti år som jordmor har jeg aldri sett en kvinne føde mens hun er bevisstløs.» Hun blunket tilbake tårene som truet med å renne over. «Har hun hodeskader?»

Ortopeden kikket på Jacob, og så bøyde han seg og la hånden mot armen til Bonnie. «Det er kanskje ikke så ille som det først så ut til. Hun har nesten helt sikkert en hodeskade, men Glasgow Coma Scale-reaksjonene hennes er i ferd med å bli bedre. Jeg antar at Holly befinner seg i spinalsjokk etter skadene hun fikk i kollisjonen. Hun merket ikke intensiteten av smertene under veene, mens kroppen fødte på naturlig måte. Jacob og jeg snakket om at hun kanskje allerede hadde veer før ulykken.

Bonnie nikket. Hun kunne huske bare noen få ting om spinalsjokk fra sykepleierutdannelsen. Det var vanligvis forbigående, men kunne forårsake tap av sansefornemmelser og følelser. Det lød i hvert fall bedre enn noen av de tingene hun hadde forestilt seg.

Stemmen til Jacob skar gjennom tankene hennes. «Jeg regner med at den vesle jenta er ok?» Han hadde et olmt blikk, og det tok et par sekunder før hun innså at det ikke var rettet mot henne – vel, ikke helt i hvert fall. Blikket hans var fiksert mot hånden til ortopeden, som fortsatt lå på armen til Bonnie.

Var Jacob like territoriell overfor alt personalet sitt?

Hun nikket til ortopeden og gikk bak skranken for å hente noen papirer. «Barn Burns klarer seg fint. Apgar-scoren var åtte etter fem minutter. Barnelegen var i ferd med å undersøke henne da jeg gikk.» Hun viftet med papirene mot Jacob. «Jeg har bare tenkt å skrive noen jordmornotater om det som skjedde der ute. Jeg skal få sekretæren til å legge Holly og barn Burns inn i sykehusets innleggingssystem.»

Det kom et smell nederst i korridoren idet dørene ble slengt opp. Både Bonnie og Jacob skvatt opp. Det var ikke helt uvanlig at folk kom feiende inn på fødeavdelingen i all hast. Denne gangen var det imidlertid ingen gravid kvinne – bare en veldig nervøs mann.

«Min kone, Holly, er hun her? De sa at det var en bilulykke. Hva skjedde? Er hun ok? Er barnet ok?»

Jacob og ortopeden utvekslet blikk. Så gjorde Jacob tegn mot kontoret sitt. «Mr Burns, kom inn på kontoret mitt, så skal jeg fortelle hva som har skjedd.»

Ansiktet til mannen ble enda blekere, og han vaklet. «Er de døde?»

«Nei, nei, de er ikke døde», forsikret Jacob raskt. «Og du kan besøke dem begge. La oss bare ta en prat først.» Han snudde seg mot ortopeden. «Vil du bli med oss, er du snill, doktor Connelly.»

Men føttene til mannen sto naglet fast til gulvet. Øynene hans ble store. «Begge? Er barnet her?»

Bonnie gikk bort og la hånden på armen hans. «Du har fått en nydelig datter. Jeg skal ta deg med til henne straks du har snakket med legene.» Hun hjalp til med å vise ham inn på kontoret, og da han var inne, lukket hun døren etter ham og gikk av gårde.

«Debbie.» Medhjelperen på fødeavdelingen arbeidet på kjøkkenet. «Kan du ta med en kanne te inn på kontoret til doktor Layton? Jeg tror mannen han snakker med trenger det.»

Debbie kom med en liten latter. «Te, til Jacob? Du må spøke. Fyren drikker kruttsterk kaffe.» Hun ristet på hodet. «Du kommer snart til å oppdage at han vanligvis har en kopp fra kafeen over gaten klistret fast i hånden. Ikke vær redd. Jeg skal ordne det.»

Resten av dagen berørte føttene til Bonnie nesten ikke gulvet. Hun gjorde ferdig notatene, overtok for Miriam en stund, og tok med mr Burns for at han skulle få se den nyfødte datteren sin.

Holly hadde gradvis begynt å komme til seg selv. Det var komplisert. Jordmødre skulle egentlig ikke ta seg av en pasient med hodeskade. Men Holly hadde noen andre komplikasjoner med å få ut morkaken. Etter noen oppringninger og litt sjonglering klarte Bonnie endelig å sørge for at enten en jordmor som også var utdannet som vanlig sykepleier tok seg av henne, eller at en ekstra sykepleier ble tilkalt fra en annen avdeling.

Da Jacob kom for å finne henne, hadde hun ingen anelse om hvor tiden var blitt av.

«Tenkte bare jeg skulle sjekke hvordan det gikk med deg.»

«Jeg er ok, takk.» Hun kikket på klokken. «Er den så mye allerede? Dagmammaen kommer til å lure på hvor jeg er.»

Hun stønnet. «Pokker. Jeg har ikke funnet noe annet sted for oss å bo.»

«Hva mener du? Vet du ikke hvor du skal bo?»

Bonnie trakk pusten dypt. «Det er problemet ved å gå med på å begynne på kort varsel. Jeg har ikke klart å finne noen leilighet. Jeg har ikke engang fått sjansen til å se på noe. Motellet som jeg tok inn på er forferdelig. Vi kom inn i går kveld, og det er fuktig. Jeg er temmelig sikker på at det er tegn til mugg. Det kommer til å påvirke astmaen til Freya. Jeg må finne noe annet så snart jeg kan. Jeg tok en rask titt på nettet i går kveld, og de fleste stedene er ikke ledige for leie før etter jul. Jeg har åpenbart kommet på feil årstid.» Hun fortsatte å riste på hodet. Så sukket hun og lente seg mot dørkarmen.

Husvære var noe som Jacob ikke hadde tenkt på engang da hun skulle begynne. Som mor kunne hun ikke bo i en av sykehusleilighetene. De var beregnet bare for enslige.

Han ristet på hodet. «Cambridge er ikke som de fleste byer. Vi har ingen større sirkulasjon bortsett fra når universitetsåret begynner. De fleste studenter finner seg bolig og blir værende der i fire år.»

Hun trakk på skuldrene. «Jeg må vel bare prøve litt hardere, antar jeg. Enda viktigere er å skaffe seg en bil. Det er litt av et mareritt å være avhengig av offentlig transport. Jo før jeg kommer hjem til Freya, desto bedre.

Han snakket før han tenkte. «Jeg kan gi deg skyss hjem.»

Hun blunket. Sjokket var tydelig i ansiktet hennes. Hadde han virkelig vært så uvennlig mot henne tidligere?

«Du trenger ikke å gjøre det.»

«Jeg vet det. Men jeg vil gjøre det. Du hadde litt av en ilddåp i dag. Jeg vet at du vil hjem til Freya, og bussene kommer til å være fulle på denne tiden av dagen. Vi drar om ti minutter.»

Telefonen ringte lengre borte på avdelingen, og Hope Sanders, en av de andre sykepleierne, stakk hodet ut fra et av rommene. «Jacob? Kan du komme og ta denne telefonen?»

Han ga ikke engang Bonnie sjansen til å svare før han gikk raskt bortover korridoren. Han var imponert. Bonnie gjorde en god jobb. Han hadde ikke engang tenkt på hvor hun bodde. Kom hun til å klare å fokusere på arbeidet hvis hun måtte bekymre seg for det?

Hope rakte ham telefonen. «Det er Sean Anderson. Han lurer på om du kan hjelpe ham i operasjonssalen i morgen.»

Samtalen tok bare noen minutter. Jacob likte Sean, den nye australske obstetrikeren, og han hjalp gjerne til med et komplisert tilfelle. Hope sto lent mot døren med armene i kors og ventet til han var ferdig med samtalen.

«Hva er det?» spurte han da han la på røret.

«Hvordan går det med deg?» spurte hun rolig.

Han krympet seg. Hope var et av de få menneskene som han regnet som venn. Hun visste nøyaktig hva slags år han hadde hatt. «Jeg er ok.»

Hun nikket langsomt. Det var ikke mulig å slippe unna med et slikt svar når det gjaldt Hope. «Når får du prøveresultatene?»

Han flyttet urolig på seg. «Om noen uker.»

«Og du føler deg bra? Noe jeg kan gjøre?»

Han ristet på hodet og tok opp noen papirer fra skrivebordet. «Jeg er ok, Hope. Ingen grunn til å gjøre noe vesen av det.»

Hun ga ham et stramt smil. Hope ble aldri plaget av de korte svarene hans eller den skarpe tungen han kunne ha av og til. Hun bare ignorerte det og stilte de spørsmålene hun ville stille.

«Har du tenkt over forslaget mitt?»

«Hvilket av dem?» Hope kom med mange forslag. Han burde være mer sosial. Han burde korte ned på arbeidstiden. Han burde spise bedre. Han burde være hyggeligere på jobben.

Hun hevet øyebrynene. «Om å leie ut et av rommene dine?» Å, det. Det seneste forslaget hennes sammenfattet alle de andre: Det kom til å tvinge ham til å være sosial, han kom kanskje til å arbeide mindre hvis han hadde noen å dra hjem til, noen som kunne lage mat, kanskje.

«Har ikke hatt sjansen.» Han gikk rundt skrivebordet og blunket til henne. «Vært for opptatt på jobben.»

«Jacob …» Stemmen hennes fulgte ham, men han var allerede halvveis borte i korridoren. Hope var i ferd med å komme i forhørsmodus. Han kunne føle det. Det var på tide å komme seg unna.

Bonnie holdt på å gjøre seg ferdig ved skranken, og han var glad for avledningen. Hvis Hope så ham snakke med en annen kvinne, måtte hun la ham være i fred.

«En bra førstedag?» spurte han.

*

Bonnie blunket. «Den er ikke over ennå. Bli med meg et øyeblikk.»

De gikk sammen bortover korridoren.

Hun åpnet døren i enden av avdelingen og gikk videre til et av siderommene mellom avdelingen hennes og kuvøseavdelingen. De så begge gjennom vinduet. Holly hadde åpnet øynene og snakket med en av spesialistjordmødrene som skulle ta seg av henne. Ektemannen satt ved siden av henne og holdt barnet i armene sine. En annen jordmor fra kuvøseavdelingen var der med kuvøsen. Det var tydelig at dette var første gang hun fikk se barnet sitt.

Hele scenen sendte en varm glød rundt i kroppen til Bonnie. Det å flytte hit var den beste avgjørelsen hun noensinne hadde tatt.

Hun møtte det grønne blikket til Jacob. Det var et glimt i øyet hans. Han visste akkurat hva slags dag hun hadde hatt. «Nei. Det har ikke vært noen bra dag», sa hun.

Han hevet øyebrynene, og hun brøt ut i et strålende smil. «Det har vært en herlig dag. Jeg tror jeg kommer til å like Cambridge Maternity.»