P.C. CAST

Den utvalgte

Oversatt av

Mona Berge

EN PARTHOLON-ROMAN

Den prisbelønte bestselgerforfatteren P.C. Cast har skrevet over tjue romaner, blant annet House of Night-serien sammen med sin datter Kristin. Hun er en entusiastisk og underholende taler og tidligere lærer, og hun har også vært ansatt innen flyvåpenet.

Nå bor hun i Oklahoma, sammen med sin bortskjemte katt og to skotske terrier som foretrekker å bli kalt The Scottinators.

Del I

1

Endelig var jeg på vei. Mustangen skjøt fart bortover den nesten øde motorveien. Hva kommer det av at biler kjører som best når de er nyvaskede? Jeg stakk en cd inn i spilleren, trykket på spor 6 og begynte å synge av full hals sammen med Eponine om den vanskelige kjærligheten. Idet den neste sangen begynte, kjørte jeg forbi en treg Chevrolet og ropte: – Fy flate, det er godt å være lærer!

Det var 1. juni, og sommeren lå foran meg, ubesudlet og ren.

– Og jeg skal sove lenge hver eneste dag!

Bare å si det høyt, gjorde meg glad. I løpet av mine ti år som lærer, har jeg merket meg at lærere har lagt seg til uvanen med å snakke med seg selv. Min teori er at det er fordi det å snakke er jobben vår, og vi føler oss trygge når vi snakker høyt om følelsene våre. Eller så kan det være at de fleste av oss, spesielt high school-lærere, er en forskrudd gjeng.

Ingen som er ved sine fulle fem velger å undervise tenåringer. Min beste venninne Suzanna skjærer grimaser og grøsser når jeg forteller henne om de siste episodene og prøvelsene i engelskklassen.

– Herregud, Sha, de er så sprekkfulle av hormoner. Huff!

Suzanna er en typisk snobbete collegelærer, men jeg er glad i henne likevel. Hun forstår bare ikke hvor mange komiske episoder som kan oppstå når man er sammen med tenåringer hver dag.

Jean Valjeans kraftfulle tenor brøt inn i tankene mine, og jeg var tilbake på motorveien i Oklahoma og 1. juni.

– Jepp, sånn skal det være – sånn er livet til en engelsklærer med humoristisk sans. Det blir ikke noe penger ut av det, men du verden så morsomt det er. Å, svarte, der er avkjørselen!

Heldigvis tålte den lille Mustangen min den krappe svingen til høyre. Skiltet viste at det var trettifem kilometer til Locust Grove. Jeg styrte halvveis med kneet og halvveis med hånden mens jeg forsøkte å brette ut brosjyren der jeg hadde skrevet ned veibeskrivelsen. Et eller annet sted på veien mellom Locust Grove og Siloam Springs skulle det stå et stort skilt som viste retningen til en sidevei til et nytt skilt, en ny sidevei, og slik fortsatte det til jeg kom til Unique Estate Auction – sjeldne gjenstander – gi bud – alt skal vekk.

– Jeg liker rare, gamle ting. Og enda bedre er rare, gamle billige ting.

Elevene mine sier at klasserommet er som en sprø tidsreise. Veggene og skapene er fylt med alt fra trykk av Waterhouse til plakater av Mikke Mus og modeller av Star Trek Enterprise som henger ned fra taket. Dessuten er det uhyggelig mange uroer der (det gir god chi).

Og det er bare klasserommet mitt. De skulle ha sett leiligheten min. Men de ville vel ikke blitt særlig overrasket. Bortsett fra at jeg er ekstremt ryddig hjemme. Klasserommet er alltid så helvetes rotete.

– Jeg må slutte å banne! Å si det høyt, ville forhåpentlig styrke beslutningen. En slags vri på Pavlovs hund-teori. Hvis jeg sier det ofte nok, vil det skje.

– Nei, nå orker jeg ikke mer av dette. Smakk! Bort med De elendige. På med radioen og jazzstasjonen fra Tulsa. Kult at jeg fikk inn den langt ute i huttiheita.

Jeg kom til et skilt som viste at jeg nærmet meg bygrensen til Locust Grove. Så jeg saknet farten, blunket, og var ute av byen igjen. Ok, den var kanskje marginalt større enn et blunk. Jeg kjørte langsomt videre. Det var på tide å stoppe og kjenne lukten av alt det grønne. Oklahoma tidlig på sommeren er et fantastisk skue. Jeg tok utdannelsen min ved universitetet i Illinois, og det ergret meg alltid at folk snakket om Oklahoma som om det skulle være et støvete, karrig sted. Eller som en svart-hvit scene fra Vredens druer. Når jeg forsøkte å korrigere det inntrykket og fortelle at Oklahoma faktisk var kjent som «Green Country», snøftet de bare og så på meg som om de mente at jeg hadde spist for mange markløpere eller kollidert med for mange kuer.

Jeg kjørte gjennom tettstedet Leach og kom opp på en bakketopp. Landskapet strakte seg ut foran meg, vilt og vakkert. Jeg liker å fantasere om den tiden da disse veiene kun var stier og sivilisasjonen ikke var så selvsikker. Det må ha vært spennende å leve på den tiden da man fanget og drepte middagen selv. På den andre siden … Det er herlig å drømme om cowboyer eller riddere eller drager, og jeg innrømmer at jeg nærmest er besatt av poeter fra Romantikken og litteratur fra den gang da. (En typisk engelsklærerfrase). Men samtidig vet jeg at det var en hard og tøff virkelighet.

– Der er det! utbrøt jeg da jeg så skiltet. UNIQUE ESTATE AUCTION, sto det, med en pil som pekte mot en sidevei til venstre. Det var en smal vei full av hull og dype grøftekanter. Men den snodde seg av sted på en måte som fikk meg til å tenke på eventyret om Lille Rødhette.

Etter noen kilometer kom jeg til enda et skilt og en ny pil. En sidevei til sideveien. Denne veien var ikke asfaltert engang. Ja, ja, kanskje denne øde beliggenheten skremte vekk antikvitetshandlerne, som var alle blakke auksjonsgjengeres bane. Jazzmusikken stilnet, og jeg innså at jeg ikke hadde sett noen hus på en stund. Kanskje dette auksjonshuset egentlig var et gammelt våningshus på en nedlagt ranch som en søkkrik familie hadde eid. Nå var alle døde, og eiendommen skulle deles opp i mindre tomter der folk fra øvre middelklasse kunne bygge hus og pendle til … et eller annet sted. Det ser jeg på som et pluss. Jobben min er trygg. Folk fra øvre middelklasse har alltid de foreskrevne 2, 5 barn, pluss 1,5 bonusbarn (fra et tidligere ekteskap). Og de barna er nødt til å ta eksamen i engelsk for å bli uteksaminert fra high school. Gud velsigne Amerika.

Så kom huset til syne. Det ruvet på en høyde på den ene siden av «veien». – Å, fy faen! For et hus! (Sommerferien var definitivt ikke den rette tiden på året å slutte å banne.) Jeg saknet farten. Jo da – der sto enda et skilt. UNIQUE ESTATE AUCTION. En gruslagt innkjørsel førte opp til eiendommen. Noen få biler, for det meste pickuper (det er Oklahoma) sto parkert på noe som åpenbart hadde vært en velpleid plen. Innkjørselen var kranset av digre trær, som i Tatt av vinden.

Jeg skjønte at jeg satt og måpte da en gammel mann kledd i svart bukse og hvit bomullsskjorte vinket meg videre med en av disse oransje lommelyktgreiene. Han så på meg som om han ville si at jeg skulle slutte å glo og fortsette å kjøre. Da jeg kom opp på siden av ham, gjorde han tegn til at jeg skulle rulle ned vinduet.

– God dag. Han bøyde seg og kikket inn i bilen, og en stank fylte kupeen. Han var høyere enn jeg først hadde trodd, og ansiktet hadde dype rynker, som om han hadde jobbet ute i all slags vær mesteparten av livet. Men hudfargen var merkelig nok gusten og blek.

– God dag. Det er jammen varmt i dag. Jeg forsøkte å være hyggelig.

– Ja, miss. Å, fy, der kom den stanken igjen. – Parker oppe på plenen. Auksjonen begynner presis klokken to.

– Takk. Jeg forsøkte å smile idet jeg rullet igjen vinduet og kjørte den veien han pekte. Hva var den lukten? Lukten av noe dødt. Ja, ja, han var fryktelig blek; kanskje han ikke var frisk. Det kunne forklare lukten og at han gikk med langermet skjorte i juni.

Før jeg slo av motoren, tok jeg meg tid til å friske på leppestiften. Jeg ble også sittende et øyeblikk og se på huset. Nei, stryk det – herregården.

Førsteinntrykket mitt var riktig. Dette stedet mante frem bilder fra verkene til Poe og Hawthorne. Det var prangende og viktoriansk. Jeg blir som regel betatt av spesielle gamle hus, men det skjedde ikke denne gangen. Jeg skjøv solbrillene lenger ned på nesen for å se bedre. Det så merkelig ut. Det tok et øyeblikk før jeg skjønte hvorfor, men så slo det meg – det så ut som om det var blitt bygget i flere forskjellige deler. Hoveddelen besto av en stor firkant, men til denne firkanten var det bygget på to forskjellige verandaer. Den ene var rektangulær med en trapp opp til inngangsdøren – en elegant, bred trapp. Fem eller seks meter nedenfor den første verandaen var en rund lysthuslignende konstruksjon festet til fasaden, komplett med gitterverk og gamle roser. Et stort tårnrom var bygget på den ene siden av bygningen, som en kreftsvulst, og en fløy med skrånende tak stakk ut fra den andre enden. Huset var malt i en grusom gråfarge, og malingen var sprukken og rynkete som værbitt hud.

– Det bør sannelig være noen meget sjeldne gjenstander å få kjøpt her, mumlet jeg. Idet jeg gjorde meg klar til å gå ut av bilen, gikk det kaldt nedover ryggen på meg. En mørk sky gled foran solen, og jeg forsto plutselig uttrykket: «Som om noen går på graven min». Er det sent? Jeg synes det ser ut som om det mørkner. Engelsklæreren i meg hentet sitatet fra Medea. Gresk tragedie, komplett med hevn, svik og død, virket urovekkende nok passende.

2

Ta deg sammen, Parker! Latterlig – jeg måtte riste av meg denne dommedagsfølelsen og komme i handlehumør.

Den varme, fuktige luften slo mot meg idet jeg gikk ut av bilen og låste den med fjernkontrollen. Utenfor huset var det satt opp et stort bord. Folk hadde samlet seg der. Jeg antok at det var der man skulle skrive seg på listen og satte kursen dit. Mens jeg gikk, kikket jeg på haugene av «ting» som strakte seg fra parkeringsplassen og forsvant inn på den bakre delen av eiendommen. Jeg klødde allerede i fingrene etter å få grave i alle eskene. Men først måtte jeg skrive meg på listen.

– Puh! Jeg skulle ha festet alt dette håret i en hestehale! Jeg småpratet vennlig med damen som sto foran meg i køen.

– Ja. Hun viftet seg med brosjyren fra UNIQUE AUCTION, og blikket hennes gled fra håret mitt, som hadde begynt å kruse seg i den fuktige luften, over den hvite, ettersittende toppen og det korte kakiskjørtet, til de lange, bare bena. Hun utstøtte et snøft, som en høne som legger egg, og jeg antok at det var slutten på den samtalen.

– Det ser virkelig ut som om dette stedet har mye interessant å by på. Jeg gjorde et tappert forsøk på å få i gang en samtale igjen. Denne gangen med den tynnhårede mannen bak meg i køen.

– Ja, det er jeg helt enig i. Mannen blunket svetten ut av øynene. – Jeg hørte at de skulle auksjonere bort flere glass fra depresjonsperioden, og da måtte jeg bare dra hit. Jeg synes amerikansk glasskunst er fascinerende, er du ikke enig? De mysende, små øynene hans var festet på kløften min, og det var tydelig at det ikke bare var glass han var fascinert av.

– Mmm, hmm, glass er interessant. Jeg tok et skritt frem. Damen foran meg sto for tur til å få billett, men hun var så opptatt av å se på mannen som så på meg, at hun knapt fikk oppgitt de nødvendige opplysningene til mannen bak bordet.

Mannen bak meg bøyde seg frem og trengte inn i privatsonen min. – Jeg holder faktisk på med å redigere en vakker kunstbok om kunst fra depresjonstiden. Der forklares det hvordan man kan skille mellom det som er ekte og det som er kopier.

– Å, det er … eh … fint. Han sto fremdeles altfor nær, og jeg forsøkte å trekke meg litt unna. Noe som førte til at jeg kom for nær damen foran meg, som fremdeles sto i køen og festet auksjonsnummeret sitt på brystet.

– Jeg står mer enn gjerne til tjeneste med min ekspertise hvis du finner noe du er interessert i å by på. Det ville være fryktelig synd om en så nydelig ung dame ble lurt … Stemmen hans sviktet, og han tørket nervøst svetten fra overleppen med et sammenbrettet lommetørkle. Jeg la merke til de gule flekkene under armene hans. Den igjenkneppede skjorten var nok litt for varm.

– Jeg skal si fra hvis jeg trenger hjelp. Min tur, gudskjelov.

– Navn? Jeg fornemmet at mannen bak meg sto med ørene på stilker for å få med seg navnet mitt.

– Shannon Parker.

– Ms Parker, ditt nummer er 074. Vennligst skriv adressen i ruten ved siden av 074. Ha med deg nummeret ditt hele tiden. Auksjonarius vil henvise til nummeret ditt hvis du kjøper en gjenstand. Når du er ferdig med å handle, gir du nummeret ditt til kassereren, og hun vil gi deg regningen.

Jeg tok nummeret mitt og flyktet av gårde. Jeg begriper ikke hvorfor kortvokste menn er tiltrukket av meg. Jeg er ingen amasone, men jeg er en åtti høy på strømpelesten, og jeg elsker høye hæler. Jeg er altså ingen liten kvinne. Ikke misforstå, jeg er ikke tykk. Jeg trener som bare pokker, men jeg går likevel rundt med omtrent fem kilo mer enn jeg kunne ønske. Jeg er ikke den høye, hengslete, anorektiske typen som er så «in» for tiden – jeg er den frodige, brystfagre, hoftebrede, langbente typen. Jeg føler meg latterlig i nærheten av korte menn. Jeg forestiller meg alltid at jeg sikkert kan banke dem opp, så da kan de være så sjarmerende som bare det. Det hjelper ikke. Gi meg en mann på størrelse med John Wayne, og jeg smelter som en saftis i en varm munn. Dessverre er ikke kjærlighetslivet mitt noe å skrive hjem om.

Selve auksjonen skulle foregå bak huset i noe som en gang måtte ha vært en fabelaktig anlagt hage. Midt i hagen sto en forfallen fontene med en naken nymfe på toppen. Gjenstandene som skulle auksjoneres bort sto i en uryddig halvsirkel rundt fontenen – den åpne enden av sirkelen pekte mot en samling av jordbruksutstyr. Flere menn sto i grupper blant redskapene.

De andre gjenstandene var sortert i forskjellige grupper. Ved nærmere ettersyn ble det tydelig at noen hadde gjort dette med stor omhu. Møbler sto i én gruppe, og bord fulle av lamper, armaturer, lysholdere og krystall i en annen. Jeg la merke til at mannen med det tynne håret satte kursen rett mot det bordet. Nips lå i esker merket med nummer. De var stilt slik at kundene kunne se gjennom innholdet uten å behøve å trenge seg innpå hverandre. Malerier og andre kunstgjenstander var smakfullt stilt opp på klappstoler og staffelier.

Jeg ble trukket mot kunsten. Jeg klarte ikke å la være å sende et stjålent blikk mot møblene, men ett blikk var nok til at jeg skjønte at jeg ikke hadde noe der å gjøre – ikke med min lønn.

Selgerens smak var sannelig gjennomført. Alle maleriene som sto utstilt på staffeliene hadde samme tema – mytologi. Jeg vandret fra akvareller til akryl- og oljemalerier. Alt fra Venus’ fødsel til et stort litografi av Wotans farvel til Brunhilde.

– Herre min hatt, har du sett? Jeg klarte ikke å la være å dulte til damen som sto ved siden av meg og peke på et nydelig fargetrykk av en stor drage som sprutet ild mot en lyshåret kvinnelig kriger på en steilende hvit hest. Hun beskyttet seg mot ilden med et skjold og holdt et sverd opp i luften. Jeg klarte ikke å tyde navnet til kunstneren, men tittelen som var malt nederst på trykket, var: Kjemp mot skogbranner.

– Dette må jeg bare ha. Jeg humret fremdeles.

– Det er litt snodig. Damens nasale stemme brøt inn i humringen min.

– Ja, men jeg vil heller se på det som unormalt i stedet for bare snodig. Hun så på meg som om jeg skulle være tett i pappen og gikk videre til husholdningsgjenstandene. Jeg sukket og åpnet den lille notatboken min og skrev: Gjenstand nr. 12 – dragetrykk. En nærmere titt på rammen fikk meg til å lure på om jeg hadde råd til det, men kanskje alle ville mene at det var «snodig», og så ville jeg stå igjen som eneste kjøper.

Mange av de andre kunstverkene var interessante, men jeg hadde allerede bestemt meg for å bruke pengene mine på det ene trykket, og kanskje en liten vase eller figur eller noe annet «snodig» nips. Bak maleriene sto bord med kunstgjenstander av forskjellig slag. Det lot til å være et gjennomgangstema her også. Figurer var miniatyrkopier av greske og romerske statuer – nakne statuer.

Dette kom til å bli morsomt.

Tre mannsfigurer sto på et bord. De var omtrent en halv meter høye. Jeg stanset og ga hver og en av dem den respektfulle oppmerksomheten de så ut til å fortjene. Jeg forsøkte å la være å glo på de edlere delene mens jeg leste på merkelappene. Nr. 17 – Zevs. Nr. 18 – Hellenistisk hersker, muligens Demetrios I av Syria. Demetrios var en stor, muskuløs, naken mann. Veldig stor. Nr 19 – etruskisk kriger. For mager etter min smak – kun to ting stakk seg ut ved figuren: våpenet hans og … eh … våpenet hans.

– Ha det, gutter. Det er hardt å forlate dere. Jeg humret av mitt eget ordspill og gikk videre til neste bord der en rekke store vaser sto utstilt. Blikket mitt gled over de elegante urnene …

Og verden stanset opp. Brisen la seg. Lyder forstummet. Jeg kjente ikke varmen. Jeg sluttet å puste. Jeg fikk tunnellsyn og så ikke noe annet enn vasen.

– Oisann, unnskyld, jeg mente ikke å dulte borti deg. Jeg trakk pusten, og verden begynte å snurre igjen da en snill mann grep meg i armen for å støtte meg.

– Det går bra. Jeg forsøkte å smile.

– Jeg så meg ikke for, holdt på å gå rett på deg.

– Alt i orden. Ingen skade skjedd.

Han så på meg som om han ikke var overbevist, men så nikket han og gikk.

Jeg dro en skjelvende hånd gjennom håret. Hva var det som foregikk? Hva skjedde? Jeg sto og så på vasene og så …

Jeg rettet oppmerksomheten mot vasene igjen, og blikket mitt ble straks trukket mot den siste i rekken. Føttene mine beveget seg mot den før jeg ga dem beskjed om det. Den skjelvende hånden min strakte seg ut mot merkelappen og løftet den opp. «Nr. 25 – reproduksjon – keltisk vase. Original sto over grav på skotsk kirkegård. Dekoren skildrer tilbedelse av yppersteprestinnen til Epona, keltisk hestegudinne.»

Jeg så på vasen gjennom et slags slør og blunket flere ganger for å klarne synet. Mens jeg betraktet den, forsøkte jeg å ignorere hvor merkelig jeg følte meg.

Vasen var omtrent en halv meter høy og formet som foten til en lampe. Et buet håndtak var festet til den ene siden. Men det var verken formen eller størrelsen som fascinerte meg; det var scenen som var malt på keramikken. Dekoren strakte seg hele veien rundt. Bakgrunnsfargen var svart, noe som fikk det fargerike tablået til å tre frem. En kvinne lå på en slags sjeselong. Hun hadde ryggen til tilskueren, så det eneste man så av henne var midjens kurve og en utstrakt arm som vinket majestetisk til tilbederne som knelte foran henne, og kaskaden av hår.

– Det er som mitt hår. Jeg var ikke klar over at jeg hadde snakket høyt før jeg hørte ordene. Men håret hennes var akkurat som mitt, bare lengre. Den samme gyllenrøde fargen, de samme myke bølgene som jeg aldri fikk skikk på. Fingeren min beveget seg frem som om den levde sitt eget liv. Jeg rørte ved vasen som om jeg var i transe.

– Å! Den var varm! Jeg rykket til meg fingeren.

– Jeg visste ikke at du var interessert i keramikk. Mannen med det tynne håret myste opp på meg. – Jeg vet faktisk en god del om flere kategorier av tidlig amerikansk keramikk. Han slikket seg om munnen.

– Vel, jeg er egentlig ikke interessert i tidlig amerikansk keramikk. Det at han igjen sto så nær meg, var som en kalddusj på den merkelige følelsen jeg hadde opplevd. – Jeg har mer sans for gresk og romersk keramikk.

– Ja ha, jeg skjønner. Det er en fascinerende vase, dette her. Han strakte ut de svette hendene, og med en rykkete, kakkerklakklignende bevegelse løftet han vasen, snudde den opp ned og kikket på bunnen. Jeg så granskende på ham for å se om han reagerte på et eller annet, men han fortrakk ikke en mine.

– Du legger ikke merke til noe … rart ved den vasen?

– Nei. Det er en ganske god reproduksjon, men jeg ser ikke noe rart ved Epona eller vasen. Hva mener du? Han satte den ned igjen og tørket overleppen med det fuktige lommetørkleet.

– Den var litt … jeg vet ikke … varm, da jeg tok på den. Jeg så ham inn i øynene og lurte på om nervesammenbruddet mitt var åpenbart.

– Det er jo mulig at varmen kan ha oppstått på grunn av din egen kroppsvarme, sa han og bøyde seg enda nærmere. Det var like før den spisse nesen hans kom borti kløften min.

Han siklet nesten. Æsj.

– Ja, det har du sikkert rett i, kurret jeg. Han sluttet å pese og slikket seg om munnen igjen. Jeg hvisket: – Jeg tror jeg har litt feber. Jeg blir rett og slett ikke kvitt denne ekle soppinfeksjonen. Og det er fryktelig klamt her. Jeg smilte og vred litt på meg.

– Du store min. Han trakk seg raskt unna. Jeg smilte og fulgte etter. Han rygget. – Jeg tror jeg må tilbake til glassbordet. Lykke til. Han snudde og pilte av sted.

Mannfolk er en pest og en plage. Men lett å bli kvitt. Bare kast inn det fryktede Kvinneproblem-kortet, så får de panikk.

Nå – hva er det med denne fordømte vasen? Tåkesyn, åndenød, varm keramikk, samme hår. Jeg hadde vel rett og slett opplevd en litt for tidlig hetetokt (tjue år for tidlig – ok, femten år for tidlig, da). Jeg bestemte meg for å konfrontere kilden.

Den sto uskyldig nok der hvor den tynnhårede mannen hadde satt den. Svake, fuktige avtrykk glinset der de svette, små fingrene hans hadde vært i berøring med den blanke overflaten. Jeg trakk pusten dypt. Det var absolutt en fascinerende vase. Jeg bøyde meg frem og myste for å se bedre, men passet på ikke å røre ved den. Prestinnen hadde hår som lignet mitt, bare lengre. Den høyre armen hennes var drapert i tynt, hvitt stoff, og hun holdt den opp i luften på en yndig, vakker måte med håndflaten opp og frem, litt på skrå. Hun så ut til å være takknemlig for offergavene fra de knelende tilbederne. Rundt overarmen snodde det seg et gullsmykke, og gullarmbånd prydet håndleddet. Hun bar ingen ringer, men håndbaken så ut til å være dekorert med et mønster …

– Herregud! Jeg slo hånden for munnen for å dempe utbruddet. Jeg fikk en synkende følelse i mellomgulvet, og plutselig fikk jeg problemer med å puste igjen. Det var nemlig ingen tatovering eller et smykke som prydet håndbaken hennes. Det var et arr. Et arr etter en tredjegradsforbrenning. Det visste jeg fordi min egen hånd var «prydet» med nøyaktig samme merke.

3

Mine damer og herrer, auksjonen er åpnet. Vi begynner med soveroms- og stuemøbler …

Jeg hørte auksjonarius’ stemme messe i bakgrunnen idet budene begynte å strømme inn på soveromsmøblementet i seks deler, men jeg var bare opptatt av vasen. I likhet med en del andre, som hadde funnet noe de var spesielt interessert i, ble jeg stående ved vasen og vente på at auksjonen skulle komme til meg. Jeg rotet i vesken med en skjelvende hånd og fant et sammenkrøllet, gammelt papirlommetørkle. Stjålent tørket jeg vekk alle merkene den tynnhårede mannen hadde avsatt. Kanskje det bare var synet som spilte meg et puss – lyset som blinket i svetten. Jeg blunket hardt og stirret på prestinnens hånd. Så så jeg på min egen.

Det velkjente arret etter brannsåret var selvfølgelig der – det hadde vært der siden jeg som fireåring trodde at jeg kunne hjelpe bestemor med å få makaronivannet til å koke fortere ved å riste på håndtaket på kjelen. Kokende vann hadde rent over den lille hånden min og etterlatt seg et arr som lignet en stjerne. Trettien år senere ble arret fremdeles gjenstand for spørsmål fra venner og fremmede. Og kvinnen på vasen hadde det samme stjernearret.

Umulig. Spesielt i en reproduksjon av en eldgammel keltisk urne.

Men det hadde hun.

– Jeg trenger en drink. Snakk om underdrivelse. Jeg kikket bort på auksjonarius og så at de ikke var kommet lenger enn til gjenstand nr. 7. Jeg hadde tid til å finne boden med forfriskninger og komme til hektene før de kom hit bort. Nå kom jeg selvfølgelig ikke til å by på dragetrykket. Det fikk reise hjem med noen andre. Jeg måtte legge ned alt jeg hadde av energi og penger i denne vasen.

Merkelig nok begynte jeg å føle meg normal igjen straks jeg beveget meg bort fra bordet med vasene. Ingen hetetokter, ingen pusteproblemer, absolutt ingen følelse av at tiden sto stille. Den provisoriske baren var stilt opp ved gårdsredskapene. De solgte kalde drikker, kaffe og pølser. Jeg bestilte en light-et-eller-annet og smånippet til pappkruset mens jeg gikk langsomt tilbake til vasen.

Jeg har alltid hatt en livlig fantasi. Jeg elsker å fantasere og late som. Jeg er engelsklærer, for søren – jeg leser bøker. For fornøyelsens skyld, noe som kommer som et sjokk på en del mennesker. Men jeg har alltid vært klar over forskjellen mellom fantasi og virkelighet – til og med satt stor pris på den forskjellen.

Så hva i helsike gikk det av meg i dag? Hva var årsaken til de merkelige følelsene? Og hvorfor lignet den kvinnen på vasen på meg? Jeg kløp meg i armen, og det gjorde vondt. Det betydde at jeg ikke drømte.

Da jeg nærmet meg bordet med vasene, strammet det til i magen. Det var en bisarr følelse. Jeg burde kjøpe det forbaskede trykket, sette meg i bilen, dra hjem og drive litt selvmedisinering med en flaske vin. Det var dette jeg tenkte på mens bena beveget seg rett mot vasen.

– Den hersens dama ligner fremdeles på meg.

– Det er ganske merkelig, eller hva, miss? Den magre fyren fra innkjørselen sto bak bordet. Han løftet hånden og lot den gli langsomt over vasen, dvelte et øyeblikk ved prestinnens hår, og fulgte så armens linjer med fingeren.

– Har du også lagt merke til det? Jeg så på ham med smale øyne, og han trakk den knoklete hånden vekk fra vasen min.

– Ja, miss. Jeg la merke til håret ditt da du kjørte inn. En sjelden farge nå for tiden – altfor mange unge kvinner later til å ville ødelegge håret sitt ved å farge det i unaturlige farger: burgunder, gult, svart. Og klippe det kort. Så håret ditt skiller seg ut. Tonefallet hans var uskyldig nok, men øynene hans glødet så intenst at jeg følte meg utilpass. Og selv fra den andre siden av bordet kunne jeg kjente den stinkende ånden hans.

– Det kom som en overraskelse på meg, et sjokk, faktisk. Jeg betraktet ham. Han så fra meg og ned på vasen igjen med en nesten seksuell intensitet. Og han fortsatte å ta på den.

– Det er vel skjebnen som forteller deg at du må kjøpe den. Han rettet det unaturlige blikket mot meg igjen. – Denne urnen kan ikke dra herfra med noen andre.

Det fikk meg til å le. – Jeg håper skjebnen klarer å holde budene innenfor prisgrensen til en lærer.

– Det gjør hun. Med den kryptiske bemerkningen kjærtegnet han vasen en siste gang og gikk.

I hule heiteste, den fyren var merkelig.

Auksjonen var i full gang, og figurene sto for tur. Det lot til at mange var interessert i «guttene». Kan ikke si at jeg klandret dem. Jeg stilte meg sammen med de andre som samlet seg rundt den mobile plattformen til auksjonarius da den ble trillet på plass bak bordet. Budene begynte på femti dollar for Zevs, men fem personer økte det raskt til hundre og femti. Til slutt ble figuren solgt til en kraftig kvinne for hundre og syttifem dollar. Ikke dårlig. Syreren ble gjenstand for større interesse (måtte skyldes musklene hans). Budene beveget seg raskt fra åpningsbudet på femti dollar til tre hundre og femti. Jeg begynte å bli bekymret for prisene her.

Syreren ble solgt for fire hundre og femti dollar. Det var et dårlig tegn. Jeg hadde budsjettert med to hundre dollar i dag. Jeg kunne skrape sammen femti til, men noe mer enn det lå utenfor min økonomiske rekkevidde.

Den magre krigeren ble solgt for fire hundre dollar.

Magen strammet seg igjen da jeg fulgte med mengden over til bordet med vasene og lyttet til auksjonarius som snakket om den utmerkede kvaliteten på reproduksjonene av gresk-romersk og keltisk keramikkunst som var stilt ut her. Kunne han ikke bare holde kjeft? Jeg banet meg vei gjennom mengden og ignorerte den urovekkende følelsen som strømmet gjennom meg da jeg sto så nær vasen. Budene på gjenstand nr. 20 startet på syttifem dollar.

Det var bare tre personer som var seriøst interessert i vasene. Jeg la merke til at alle tre så ut som antikvitetshandlere. De hadde små notatbøker, brillene langt nede på nesetippen og en spesiell glød i øynene som vanlige auksjonsgjengere ikke hadde. Det var et helt annet blikk enn det den gjengse mann eller kvinne hadde når vedkommende ble forelsket i en gjenstand og ville ha den med hjem. En antikvitetshandler hadde en klinisk holdning til kjøpene, en «jeg gleder meg til å få denne inn i butikken min og øke prisen med hundre og femti prosent»-holdning. Jeg hadde ikke en sjanse.

Gjenstand nr. 20 ble solgt til antikvitetshandleren med det krusete, lyse håret (etterveksten trengte sårt til en oppfriskning) for tre hundre dollar.

Gjenstand nr. 21 ble solgt til antikvitetshandleren som så engelsk ut. Du vet hva jeg mener: proper, velkledd, smart, dannet, men kunne trenge et bad og noen tannlegebesøk. Han betalte fem hundre dollar (og, ja da, han hadde engelsk aksent) for den nydelige romerske vasen som auksjonarius beskrev som laget i Moselkeramisk stil, noe som betydde (forklarte han til oss uvitende legmenn) at den var at høyeste kvalitet og utsøkt. Den engelske fyren så meget selvtilfreds ut da kjøpet var i havn.

Gjenstand nr 22, 23 og 24 ble solgt til den tredje antikvitetshandleren. Tro det eller ei, det var damen som hadde stått foran meg i køen som var blitt støtt av utseendet mitt. Hun betalte tre hundre, fire hundre og tjuefem og to hundre og syttifem dollar for de respektive vasene.

– Da er vi kommet til den siste av våre vakre vaser. Det er gjenstand nr. 25 – reproduksjon – keltisk vase. Det er interessant å merke seg at Epona var den eneste keltiske gudinnen som ble adoptert av romerne, og hun ble deres personlige gudinne, beskytter av deres legendariske legioner. Han lød kjepphøy og stolt, som om han hadde laget vasen og var en nær venn av Epona. Jeg hatet ham. – Legg merke til den eksepsjonelle bruken av farger og kontraster på vasen. Skal vi åpne med et bud på syttifem dollar?

– Syttifem. Jeg løftet hånden og fanget blikket hans. Det er viktig å signalisere til auksjonarius (via øyekontakt) at man er seriøst interessert – og jeg signaliserte alt jeg var god for.

– Jeg har syttifem, hører jeg ett hundre?

– Ett hundre. Damen fra køen løftet hånden.

– Ett hundre og ti. Jeg forsøkte å la være å rope.

– Ett hundre og ti. Den nedlatende tonen til Hans Majestet var ikke til å ta feil av. – Jeg har et bud på ett hundre og ti dollar. Hører jeg ett hundre og tjuefem?

– Ett hundre og femti. Det var engelskmannen. Fanden ta ham.

– Herren byr ett hundre og femti dollar. Nå var stemmen hans innsmigrende. For en ekkel snik. – Ett hundre og femti, hører jeg to hundre?

– To hundre, sa jeg sammenbitt.

– Ah, damen byr to hundre dollar. Jeg var tatt til nåde igjen. – Hører jeg to hundre og tjuefem?

Stillhet – jeg holdt pusten.

– Det siste budet er to hundre dollar. Avventende pause. Jeg kunne ha kverket ham. Si «en, to, solgt» skrek jeg taust. – Hører jeg to hundre og tjuefem dollar?

– To hundre og femti. Damen fra køen igjen. Før jeg fikk løftet hånden og brukt mer penger enn jeg hadde råd til, kom engelskmannen meg i forkjøpet og hevet budet til to hundre og syttifem.

Mens blodet bruste i ørene mine, lyttet jeg til budkampen mellom damen fra køen og engelskmannen. Den stanset ved tre hundre og femti dollar. Hinsides mitt budsjett. Jeg rygget langsomt unna da mengden forflyttet seg til neste bord. Så sank jeg ned på kanten av den falleferdige fontenen. Jeg ble sittende og se på assistentene som begynte å pakke vasene i esker. Engelskmannen og blondinen holdt seg i nærheten. De var åpenbart ferdige – de eide sikkert butikker som spesialiserte seg på nettopp slike gjenstander. De lo og snakket sammen.

Vasen skulle ikke dra hjem sammen med meg. Kvinnen på vasen lignet på meg. Det fikk meg til å føle meg nevrotisk, men den skulle reise hjem med engelskmannen. Jeg sukket tungt, et sukk som kom rett fra mitt forvirrede hjerte. Jeg forsto ikke hva som gikk av meg, men jeg følte meg helt jævlig – for å si det rett ut.

Kanskje jeg kunne spørre engelskmannen om å få visittkortet hans og spare opp penger til … hva? Til et depositum for å få ham til å legge den av til meg? Kanskje jeg kunne få jobb på en sommerskole …

Jeg la merke til at engelskmannen løftet vasen min – vasen sin, mener jeg. Han undersøkte den med eiermine og smilte mens han ventet på at assistenten skulle fylle esken med nok silkepapir. Plutselig ble smilet hans erstattet av et sint og forskrekket uttrykk. Hmm – jeg reiste meg og gikk nærmere.

– Det var da som bare! Hva fanden skal dette bety? Han holdt vasen over hodet og forsøkte å se inn i den.

– Er det et problem, sir? Assistenten var like forvirret som meg.

– Ja, det skal være sikkert og visst! Denne vasen er sprukket! Den er fullstendig verdiløs for meg. Han satte den skjødesløst ned på bordet igjen, og den ble stående og vippe – var faretruende nær ved å velte.

– La meg se på den, sir. Assistenten tok vasen og holdt den opp mot lyset slik den andre hadde gjort. Han ble blek. – Du har rett, sir. Jeg ber så meget om unnskyldning. Denne skulle ikke vært utstilt. Pengene vil bli refundert umiddelbart. Mens han snakket, skyndte en annen assistent seg av gårde til kassererteltet.

– Unnskyld meg … Jeg forsøkte å lyde nonchalant. – Hva vil skje med den vasen nå?

Alle tre snudde seg og stirret på meg.

– Den vil bli auksjonert bort på nytt, i den stand den er, selvfølgelig. Han overlot vasen til enda en assistent, som hastet av sted til auksjonsområdet. Jeg fulgte etter på skjelvende ben og følte meg som den beryktede nattsvermeren som fløy inn i flammen.

– Huff da. Det har visst oppstått en feil som må rettes opp. Auksjonarius var irritert. – Før vi fortsetter til gjenstand nr 31, må vi holde en ny budrunde på nr 25. Vasen har en hårfin sprekk som strekker seg langs hele bunnen. Meget beklagelig.

Jeg banet meg vei gjennom mengden idet han holdt opp vasen, den åpne enden mot publikum, slik at vi alle kunne kikke inn i det ikke helt perfekte dypet. Jeg myste og så … og åpningen i vasen bølget liksom, som ringer på et blikkstille, svart tjern. Jeg ble svimmel og blunket flere ganger i et forsøk på å klarne synet.

Auksjonarius så inn i åpningen og ristet på hodet og skar en grimase av misbilligelse. Så trakk han på skuldrene og sa: – Har jeg et åpningsbud på tjuefem dollar?

Stillhet.

Jeg kunne ikke tro det – jeg fikk lyst til å rope, men klarte å holde munn mens han så granskende på den stumme mengden og så nedjusterte budet. – Femten dollar? Hører jeg femten dollar?

Stillhet. Bare ti minutter tidligere hadde det vært en budkrig, og den hadde endt på tre hundre og femti dollar. Nå var den ikke perfekt, og fyren ville ikke gi femten dollar engang. Skjebnen hvisket i øret mitt.

– Tre dollar og femti cent. Jeg klarte ikke å la være. Det lå en slags forskrudd rettferdighet i det.

– Solgt! For tre dollar og femti cent. Vennligst gi nummeret ditt til assistenten min. Han skar en grimase. – Du kan hente vasen din nå med det samme.