Sara Orwig

Vi mot verden

Oversatt av Mona Berge

MINISERIE: UTPRESSINGEN

Søker du intriger og spenning har du kommet rett. Her i Royal, på Texas solfylte sletter, er ingen hemmeligheter – eller hjerter – trygge. Dette er tredje del i miniserien Utpressingen.

Kjære leser!

I denne historien møter vi Emily og Tom Knox, som også er medlemmer i Texas Cattleman’s Club i Royal. Til tross for at de elsket hverandre høyt, drev de fra hverandre etter at de mistet sin fire år gamle sønn i en ulykke. Begge ble sønderknust, og det endte med at Tom flyttet inn i gjestehuset på ranchen og lot Emily bo alene i det store herskapshuset.

De har vært separert i et år idet denne historien starter. Emily mottar en ondskapsfull e-post, og bildet som er vedlagt, skjærer henne i hjertet. Det er den samme utpresseren som har plaget andre medlemmer av klubben som står bak. Tom blir bekymret for Emilys sikkerhet, og holder seg i nærheten for å passe på henne. Gradvis oppdager de at kjærligheten deres kanskje lever fremdeles.

De må jobbe seg gjennom sorgen, kjærligheten og de feilene de har gjort i håndteringen av tragedien de har opplevd. De innser at tiltrekningen de føler bare blir sterkere, men ingen av dem vet om kjærligheten er sterk nok til at de kan skape et nytt liv sammen.

Sara Orwig

Mange takk til Stacy Boyd og Charles Griemsman som jobbet sammen med meg med denne boken. Takk til Tahra Seplowin. Og takk til Maureen Walters. Min kjære familie – dere betyr alt for meg.

1

Tom Knox skyndte seg bortover gangen i Texas Cattleman’s Club. Skrittene ble dempet av det tykke teppet. Veggene var kledd med mørkt panel og prydet med oljemalerier og to høye speil med brede, forgylte rammer. Det var palmer i store krukker og antikke stoler trukket med sateng. Tom var så vant til disse omgivelsene at han ikke engang la merke til dem. Plutselig kom en kvinne rundt hjørnet i enden av den lange gangen.

Det satte en støkk i ham. Han stirret på kvinnen som hadde vært hans kone – og fremdeles var det, på papiret. Emily Archer Knox. Den fysiske tiltrekningen var der fremdeles. Det merket han godt da han lot blikket gli over henne.

Honningbrunt hår lå i myke bølger rundt ansiktet hennes. Han husket hvor mykt det kjentes. Det var umulig å stoppe minnene, uansett hvor vonde de var. Hun hadde på seg en rød lindrakt og røde, høyhælte sko. Det gjorde henne ikke akkurat mindre attraktiv. Det røde skjørtet rakk henne til rett over knærne og fremhevet de smekre leggene. I fantasien forestilte han seg hvordan hun så ut naken. Samtidig som begjæret ble vekket, kom den dårlige samvittigheten og skyldfølelsen. Han hadde sviktet henne på verst tenkelig måte.

Hver gang han så Emily, naget skyldfølelsen i ham. Han hadde ikke klart å redde livet til den fire år gamle sønnen deres, Ryan, etter turistbussulykken da de var på skiferie i Colorado. Fem lange, forferdelige år hadde gått, og en følelse av kjølig bitterhet hadde drevet dem fra hverandre. Livet var blitt en tanke bedre året før, da han flyttet ut av huset til gjestehuset på ranchen. Det kunne gå uker mellom hver gang de så hverandre.

På mange måter var det bedre å leve hvert sitt liv. Det lindret skyldfølelsen litt. Det var derfor han hadde blitt med i Army Rangers – en eliteavdeling i militæret – i tre år etter ulykken. Da hans nære venn Jeremy døde, sluttet han. Han kunne ikke være sammen med Emily uten å tenke på hvordan han hadde sviktet henne og hvor skuffet hun var over ham.

Da de nærmet seg hverandre nå, kikket Emily opp og sperret opp de grønne øynene. De unngikk hverandre mesteparten av tiden, men det kunne de ikke gjøre i dag. Han fortsatte å gå med hamrende hjerte. Begjær og skyldfølelse kjempet om plassen i ham. Kom han noensinne til å klare å møte henne uten å bli overveldet av følelser? Smilet hennes var høflig, et slikt smil hun sendte fremmede. Da hun kom nærmere, forsvant smilet før hun sa lavmælt: «Hei, Tom.»

«Hei. Du ser godt ut», sa han.

Hun så på dokumentmappen han bar på. «Skal du ha et møte her på klubben?»

«Ja. Økonomikomiteen. Og du?»

«Jeg skal spise lunsj med en venn», svarte hun.

«Ha det hyggelig», sa han idet han gikk forbi henne.

Parfymen hennes vekket minner om kyss og elskov. Lengsel blandet seg med sinne. Han var sint på seg selv. Hvorfor kunne han ikke gå videre? Han og Emily hadde ingenting som holdt dem sammen lenger. Vel, det var ikke sant. Det var én ting som ikke var forsvunnet, og det var den fysiske tiltrekningen han følte hver gang han så henne. Det var noe han ikke forsto og ikke hadde lyst til å tenke på.

Han fornemmet at hun også merket den kjemien mellom dem. Hun kunne ikke skjule det helt, ikke han heller. Men hver gang han støtte på henne, ble han minnet på at de begge trengte en ny start. Det beste ville nok være å skilles.

*

Etter lunsj på klubben og en ettermiddag i fotoatelieret i sentrum av Royal, kjørte Emily hjem til Knox Acres, kvegranchen hun delte med Tom. Hun ble ikke kvitt minnet om det korte møtet deres på klubben. Hun hadde følt en sterk tiltrekning til Tom fra den første gangen de møttes. Kroppen sitret fremdeles hver gang hun så ham. Tom hadde trollbundet henne fra de ble forelsket som sekstenåringer. Hun hadde ingen å sammenligne med, men hun trodde ikke at det spilte noen rolle. Tom var den kjekkeste mannen hun noensinne hadde møtt.

Men det var andre sider ved ekteskapet som overskygget den fysiske tiltrekningen, og de hadde mistet det som var kjernen i et ekteskap – gleden ved å være sammen.

Det lykkelige ekteskapet deres gikk i stykker den kvelden bussen fikk en skrens på den glatte veien i Colorado og havnet i en liten innsjø. Tom mistet nesten livet da han fikk trukket Ryan opp av det iskalde vannet. Han hadde fått lungebetennelse, et dypt kutt i kneet, brukket kragebenet, flere ribben og en flenge i milten. Men han hadde ikke klart å redde Ryans liv. Tom kunne reise etter tre dager på sykehuset der. Tom, Emily og Ryan ble fløyet til et stort sykehus i Denver. De kunne ikke gjøre noe for Ryan der heller. Etter åtte dager døde Ryan av skadene. Midt oppe i den dype sorgen klarte de å ta beslutningen om å donere Ryans organer, slik at andre foreldre skulle slippe å gjennomgå det samme.

Ferien hadde vært et slektsstevne for Toms familie, og tjuetre familiemedlemmer var med i bussen. Tanten til Tom druknet. Tre personer til, to av dem barn, omkom i ulykken, men de tilhørte ikke Toms familie.

Uker ble til måneder og måneder til år. I et forsøk på å redde ekteskapet, hadde de forsøkt å få barn igjen. Men et nytt barn – en ny start – ble det ikke noe av. Emily følte at hun hadde sviktet Tom. Det var enda et tilbakeslag for ekteskapet deres. De hadde mistet sønnen, etter hvert forsvant også kjærligheten, og forholdet deres ble til slutt så anstrengt at Tom flyttet ut av huset. Nå så de sjelden hverandre.

De fleste de kjente visste at de levde separate liv. Noen ganger ble hun fremdeles overrasket over det. Hun hadde vært så forelsket i Tom da de giftet seg. Ikke i sine villeste drømmer hadde hun sett for seg at det ville komme en dag da de knapt snakket sammen og knapt så hverandre.

I et forsøk på å skyve tankene på Tom vekk, snakket hun til den store, hvite katten som hadde vært en liten kattunge da Ryan fikk den til fireårsdagen sin. Hun ga Snowball mat, slo på pc-en for å lese e-post og fikk øye på en melding som fanget oppmerksomheten hennes.

Du var vel ikke kvinne nok til å holde på interessen hans. Her er den virkelige familien hans, hans hemmelige familie – til nå. I dag er det bare du som vet det. I morgen vet hele Royal det.

Hun stivnet til da hun leste avsenderens navn: Maverick. Hun ante ikke hvem Maverick var. Ingen i Royal visste hvem som skjulte seg bak det navnet. Han eller hun var et hatefullt troll som hadde truet og drevet med utpressing av personer i byen de siste månedene. Det gikk rykter om at Maverick kunne være et dekknavn for de tre kvinnene hun tenkte på som de tre slemme stesøstrene – Cecilia Morgan, Simone Parker og Naomi Price. Det så ut som om de trodde de eide Texas Cattleman’s Club og alt annet i Royal nå for tiden. Emily følte seg alltid underlegen i deres selskap, som om hun ikke var bra nok til å bli inkludert i klikken deres.

Det gikk kaldt nedover ryggen hennes da hun åpnet vedlegget. Det var et bilde. Hun stirret på Tom på bildet og fikk sjokk. Hun var profesjonell fotograf og kjente igjen et ekte bilde når hun så et. En smilende rødtopp med håret i hestehale poserte sammen med Tom. Han sto tett inntil henne med armen rundt skuldrene hennes. Foran dem sto to skjønne barn. Gutten var kanskje rundt fire år. Den lille rødhårede jenta var veldig søt. I bakgrunnen var det et stort pepperkakehus, og ved siden av gutten lå en golden retriever. De så ut som en perfekt familie.

Så dette var Toms foretrukne familie. Hun følte seg som et uvitende fjols. Hun og Tom hadde vokst fra hverandre de siste fem årene, og nå så hun enda en grunn til hvorfor det hadde skjedd. Raseriet vellet opp i henne. Dette var en side av Tom hun aldri hadde sett – en falsk og løgnaktig side. Hun hadde hatt full tillit til ham. Hun stirret på bildet. Det var et håndfast bevis på at ekteskapet deres var bygget på løgner.

Hvis hun hadde ønsket seg bevis på at ekteskapet deres var ødelagt for alltid, så hadde hun fått det nå. Det var på tide å søke om skilsmisse. Hun skulle la ham slippe å holde familien han elsket, hemmelig.

Dirrende av sinne bøyde hun seg nærmere skjermen for å granske bildet inngående. Kvinnen virket kjent, men Emily visste ikke hvem hun var. Bodde hun og barna i Royal?

Og traff budskapet blink? Var det virkelig sånn at Emily ikke var kvinne nok til å holde på Tom? Hun grøsset da erkjennelsen gikk opp for henne. Hun kunne ikke gi Tom den familien han ønsket seg.

Det hadde vært Toms forslag å flytte inn i gjestehuset. Han hadde sagt at en separasjon ville gi dem begge muligheten til å tenke over fremtiden. Det var han som hadde sagt at de måtte få den fysiske tiltrekningen vekk, slik at de kunne få orden på tankene og finne ut hva de følte for hverandre.

Det såret Emily dypt å få vite hvorfor Tom egentlig hadde flyttet ut. Hun så på avsendernavnet igjen. Hun ante ikke hvem Maverick var. Kunne det være noe i ryktene om at Cecelia Morgan, Simone Parker og Naomi Price sto bak de ondskapsfulle e-postene og utpressingene? Alle tre var fremgangsrike forretningskvinner, så det virket lite sannsynlig. De var kanskje overlegne, men det var ikke ensbetydende med å være ondskapsfulle.

Noen hadde til hensikt å offentliggjøre Toms hemmelighet for innbyggerne i Royal. Når det skjedde, kom Emily til å bli sett på som et fjols og en stakkar man burde synes synd på. Noen kom til å le av henne bak ryggen hennes. Men det var ingenting sammenlignet med den smerten hun følte ved tanken på at Tom hadde lurt henne så grundig. Hvordan kunne han gjøre noe sånt? Det var så ulikt den mannen hun kjente og elsket.

Ville Maverick skrive til Tom og true med offentliggjøring? Hadde han – eller hun – allerede forsøkt å presse Tom for penger for å holde dette hemmelig? Emily ristet på hodet mens hun så for seg Tom be Maverick dra til helvete.

Hun lot tårene flomme. Hele tiden hadde Tom hatt en kone å elske, som elsket ham, skjønne barn og et hjem. De to kunne aldri finne tilbake til hverandre nå.

Hun ville konfrontere Tom med sannheten. Ekteskapet deres var over. De måtte skilles slik at hun kunne gå videre med livet sitt. Hun hadde mistet sønnen, og åpenbart mistet Tom for lenge siden også. Han var en løgner hun egentlig aldri hadde kjent. Det var helt utrolig. Hun hadde aldri hatt et snev av mistanke om dette før nå. Tom hadde virket fullstendig ærlig og snill. Snakk om å bli lurt trill rundt! Hun ville skrike til ham og skjelle ham ut. Hun ville ha ham ut av livet sitt for godt.

Etter en søvnløs natt kjørte hun inn til Royal. Sint og såret leverte hun skilsmissepapirene. Nå som Tom var kommet hjem fra militæret, hadde han overtatt driften av ranchen. Hun hadde fotoatelieret sitt, og hun hadde nettopp arvet onkel Woodys gamle hjem i Royal. Nå skulle hun for alvor leve sitt eget liv.

Etter at arbeidsdagen var over, dro hun til det treetasjes huset hun hadde arvet etter onkelen, mannen som hadde oppfostret henne. Huset var det eneste hun hadde igjen, så hun ville beholde det og restaurere det slik at hun kunne bo der. Det lå i nærheten av jobben, og et godt stykke unna ranchen, unna Tom. Hun ville ikke bli boende i det overdådige ranchhuset de hadde bygget før Ryan ble født.

*

Tom kjørte hjemover til gjestehuset etter en arbeidsdag ute. Hardt arbeid var den beste måten å holde uønskede tanker og følelser unna på. Iallfall for en stund. Det var tidlig i mars, og dagene ble stadig lengre og varmere. Han likte våren. Det var en tid på året hvor han pleide å føle seg opprømt og forventningsfull. Nå var den ene dagen lik den andre, og han grublet over hvordan han skulle planlegge fremtiden.

Der og da lengtet han etter en dusj og en øl, og han skulle ønske han hadde hatt noen, en venn, å tilbringe kvelden sammen med. Nettene var lange og ensomme, og helgene var verst.

Idet han kjørte opp mot huset, så han at det sto en bil parkert der. Han ble enda mer overrasket da han så at det var Emilys bil.

Hvorfor var hun her? Hun besøkte ham aldri. Han rynket pannen og lurte på om noe kunne ha hendt med en venn. Emily hadde egentlig ingen familie, bare noen fjerne slektninger hun aldri traff. Han parkerte og gikk ut av bilen. Hun kom også ut av bilen sin. Hun hadde på seg stiletthæler med ankelrem. Jeansen satt som støpt og fremhevet den smale midjen og de lange, velformede bena. Over jeansen hadde hun på seg en lyseblå, kortermet genser som smøg seg om de fristende kurvene hennes. Hun var litt av et syn. Håret hang løst, slik han likte det.

Hjertet satte opp farten mens han så på henne. Til tross for alle problemene deres, var han like tiltrukket av henne som han alltid hadde vært. Hun var en vakker kvinne – det hadde han alltid ment, og det mente han fremdeles.

Synet av henne fikk som alltid minnene til å velle opp, pine og plage ham. Han så for seg øyeblikk når han kysset henne og elsket med henne. De hadde hatt hete netter med lidenskapelig sex, spennende dager fylt med glede … Den tiden virket veldig fjern nå. Han hadde sviktet henne på verst tenkelig måte, og nå hadde kjærligheten deres visnet bort. Det var ikke mulig å finne tilbake til det de en gang hadde hatt.

Likevel var begjæret like sterkt som alltid. Han husket hvordan det silkemyke håret strøk over de bare skuldrene hans. Hun sto bare noen skritt unna, og han ville strekke seg etter henne … helt til han kom på alle problemene som lå der som en avgrunn mellom dem.

«Hei, hva bringer deg hit?» spurte han.

Emily skulte olmt på ham og veivet med noen papirer før hun dyttet dem inn i hånden hans og glefset: «Vær så god.»

Tom ble perpleks. «Hva er dette?» Han så ned på noe som så ut som offisielle dokumenter, og så opp på henne igjen. De grønne øynene hennes lynte av sinne.

«Du kan takke meg, for nå har jeg gitt deg det du vil ha – frihet. Du kan gifte deg med moren til barna dine.»

«Hva i helvete snakker du om?» Hun var sjelden sint, men nå var hun rasende.

«Hemmeligheten din er avslørt, Tom», sa hun. Stemmen dirret av sinne. «Du skjulte familien din godt. Har du betalt Maverick for å bevare hemmeligheten din? Eller blir det sladret om det over hele byen nå?»

Tom skjønte ingenting. Han så at hun kjempet for å la være å gråte, samtidig som hun skalv av sinne. «Hva faen snakker du om? Og hva er disse papirene? Og hvorfor snakker du om Maverick? Hva vet du om Maverick?»

«Jeg tror du vet svarene på en del av de spørsmålene», sa hun skarpt. «Du har fått skilsmissepapirene dine. Du er fri til å leve sammen med den andre kona di.»

«Andre kona mi?» gjentok han dumt og rynket pannen. «Jeg skjønner ikke hva du snakker om, Emily. Det finnes ingen annen kone …»

«Spar deg, jeg har bevis. Jeg har sett bildet av deg og familien din.» Hun begynte å snu seg, men Tom grep tak i armen hennes. Hun rev seg løs, og den smertefulle avvisningen skar gjennom ham.

Han tok tre lange skritt etter henne, grep henne i armen igjen og holdt henne fast. «Jeg skjønner ikke hva du snakker om, Emily. Moren til barna mine? Du får ikke lov til å dra før du har forklart hva dette dreier seg om.»

«Du kan kutte ut løgnene og den falske fasaden nå som jeg kjenner sannheten», glefset hun og rev seg løs igjen.

Han fulgte rystet etter henne. Da han nådde henne igjen, tok han et fast grep om skulderen hennes og snudde henne rundt. «Jeg aner ikke hva du snakker om, eller hva som har fått deg til å ønske skilsmisse så plutselig. Vi har ikke snakket om det engang.»

«Det er over mellom oss, og det vet du. Den andre familien din fikk meg til å innse det. Jeg fikk en e-post fra Maverick om dem.» Igjen vred hun seg løs og åpnet bildøren.

Han lukket den og stilte seg mellom henne og bilen. «Du kan ikke bare stikke innom og si at vi skal skilles og så bare dra igjen. Forklar meg dette. Og fortell meg om denne e-posten fra Maverick. Det trollet som driver med utpressing av folk her i byen? Når fikk du den?»

«Flytt deg.»

«Ikke faen. Du drar ingen steder før du forklarer meg dette. Det finnes ingen hemmelig familie. Det er bare tull.»

«Jaså? Hvordan kunne du være så falsk, Tom?» Hun rotet i vesken og trakk ut en krøllete utskrift som hun viftet med foran nesen på ham. «Her er beviset, Tom. Her er et bilde av deg og familien din. Du står med armen rundt din hemmelige kone. Hvordan kunne du lyve for meg på denne måten?» Hun fikk tårer i øynene, og stemmen var halvkvalt av sinne og gråt. «Hvordan kunne du gjøre dette?» gjentok hun. «Du har såret meg igjen, men dette blir den siste gangen.»

«Få se på det», sa han og tok fra henne papiret. Han glattet det ut og så på det. Hun så sitt snitt til å åpne bildøren, men Tom ville ha svar. Han strakte seg ut og lukket den igjen og stilte seg med hoften mot døren mens han så på bildet. «Ikke gå noen steder, Emily, ikke før vi har fått klarhet i dette.»

«Du våger ikke å fortelle meg hva jeg skal gjøre», snerret hun.

Han overhørte henne mens han stirret på utskriften. Det var en kopi av et velkjent bilde.