Ann Lethbridge

Et kyss og et løfte

Oversatt av Randi Toresen

MINISERIE: SYNDIGE GENTLEMENS SELSKAP

Bortgjemt blant maskerte vagabonder, omgitt av dekadens og vågale utsvevelser møter de fire eierne av gentlemansklubben Vitium et Virtus sine likemenn. Dette er andre del i miniserien Syndige gentlemens selskap.

Kjære leser!

I hver bok forsøker jeg å inkludere litt historie, som kan gi en viss innsikt i en epoke som var over for lenge siden, men som fremdeles blir verdsatt av så mange. Panorama-besøket til Jake, Rose og Lucy er en beskrivelse av et virkelig sted.

Panoramaer, eller rundmalerier, var en forløper til filmene vi ser i dag. Bygningens størrelse, scenene som var så omhyggelig malt og presentert, var et vitnesbyrd om menneskets geniale kreativitet. I nesten sytti år strømmet folk til den runde bygningen på Leicester Square for å se det siste panoramaet som eieren, Robert Barker, tilbød. De malte motivene skapte et vindu ut mot andre deler av verden. De var ikke bare malt med samvittighetsfull nøyaktighet, de var også dekorert med kulturgjenstander for å gjøre det mer realistisk.

Jeg håper dere vil like Rose og Jakes jakt på lykken, og at dere har like stor glede av å lese serien som vi forfattere hadde av å skrive den for dere.

Ann Lethbridge

Denne boken er tilegnet CanadaLoneWolfes, og spesielt Donmar, Lyon og Katz. Disse fantastiske menneskene omgir meg med smil og latter hver eneste dag. Alle trenger folk som dem i livet sitt, og jeg håper du også har noen av dem i ditt liv. Jeg vil også tilegne denne historien til de tre andre forfatterne i denne serien. Tusen takk, mine damer, for at dere var en så flott gruppe å samarbeide med i dette prosjektet.

Første kapittel

Jake, hertugen av Westmoor, undertrykte et stønn da han gikk inn i eiernes private værelser i herreklubben Vitium et Virtus og fikk se de to andre grunnleggerne av klubben i de tunge skinnstolene rundt et lavt bord. Den ene av de to tomme stolene var hans. I den fjerde sto det en liten forgylt eske.

«Er dette årsaken til at dere sendte bud på meg?»

Den brunhårede, brunøyde Frederick Challenger hadde en militær holdning selv når han satt. Ved Jakes ord strammet han seg opp i stolen og stirret bistert på ham. «Det er mulig at det har unnsluppet Deres nådes oppmerksomhet, men i dag er det seks år siden Nicholas forsvant.»

Jake fór sammen da tittelen hans ble brukt. Datoens betydning hadde faktisk unnsluppet oppmerksomheten hans fordi han hadde hatt det så travelt, men det hadde han ikke tenkt å innrømme. «Jeg trodde vi var ferdig med alt dette.» Han hadde nok minner om tap hjemme uten å skulle få enda flere her. Dette var det ene stedet han betraktet som et tilfluktssted.

«Sett deg, Westmoor», sa Oliver, det andre medlemmet av gruppen deres. De grønne øynene hans glitret.

Jake sukket, men gjorde som han ble bedt om. Eller rettere sagt beordret til. Hadde ikke Oliver vært en så nær venn … Nei. Det var ikke sant. Han hadde ingen lyst til å gjøre disse mennene, hans eldste venner, fiendtlig innstilt. Uten dem ville han kanskje ikke ha overlevd tapet av faren og broren sin.

Han så bort på den gylne esken på stolen. Den inneholdt Nicholas’ ring, det siste minnet om den savnede grunnleggeren av Vitium et Virtus. Var det virkelig seks år siden Nicholas forsvant? Det virket nesten ikke mulig. Den gangen hadde de knapt nok nådd voksen alder. Se på dem nå. Alle tre hadde nådd den høye alder av tretti år. Årene imellom hadde gått så fort som et hjerteslag.

Men sjokket over å finne en blodpøl i smuget utenfor Vitium et Virtus og Nicholas’ signetring trampet ned i sølen ved siden av den, var ikke mindre rått.

Oliver lente seg frem og la hånden med håndflaten opp midt på bordet.

«Har du virkelig tenkt å gjøre dette?» spurte Jake.

De to andre glodde på ham. Motvillig la han hånden sin over Olivers. Varmen fra huden hans kjentes merkelig. Frederick la sin hånd på toppen av de to andres.

«In vitium et virtus», sa de i kor, som den flokken skolegutter de hadde vært da de begynte med dette tåpelige foretaket. I last og i dyd. Selv etter så lang tid hørtes det merkelig mangelfullt ut uten Nicholas’ stemme i koret.

Jake trakk hånden til seg, grep brandyglasset og løftet det mot den tomme stolen for å skåle. «Skål for fraværende venner.»

De andre gjentok handlingen hans.

«Enten han er i himmelen eller helvete …» Oliver fortsatte med ordene de hadde sagt hvert år de siste seks årene.

«Eller et sted midt imellom», messet Frederick.

«Du skal vite at vi ønsker deg alt godt», avsluttet de i kor. Som om noe så meningsløst kunne bringe vennen deres tilbake igjen.

De helte drinkene i seg og stirret på det tomme setet.

«Jeg var så sikker på at han ville dukke opp som ukrutt igjen innen året var omme og fortelle oss at det hele var en spøk», sa Frederick.

«Det ville i så fall vært veldig usmakelig. Selv til Nicholas å være», sa Oliver. De grønne øynene var mørke av smerte over tapet de alle følte etter Nicholas’ forsvinning. Et tap som Jake ikke hadde lyst til å tenke på. Det hadde vært altfor mange i hans liv. Og hvert tap hadde vært verre enn det foregående.

«Det ville ha vært veldig likt ham», sa Jake og svelget bølgen av raseri som plutselig kom overraskende over ham. «Nicholas var god til dårlige spøker. Som for eksempel denne klubben.»

Han gned seg bekymret på haken og kjente en dags skjeggstubber. Hadde han ikke barbert seg i morges? Jo, det måtte han ha gjort.

«Jeg hører at onkelen hans har bedt Overhuset om å erklære tittelen hans som ledig.» Frederick dreide det tomme glasset mellom håndflatene. «Den kjøteren kan ikke vente med å steppe inn i hans sko. Ville ikke ha blitt overrasket om han har tatt livet av ham for å slå kloa i eiendommen.»

Jake gremmet seg innvendig, men klarte å bevare en uttrykksløs mine.

Olivers øyne ble skarpere. «Ikke vær tåpelig, Fred.»

Frederick ble rød om ørene da blikket hans falt på Jacobs ansikt.

Hans tilsynelatende mangel på følelser hadde ikke narret vennene hans.

«Pokker ta. Deres nåde vet at noe sånt aldri har falt meg inn.»

Han gjorde en avvergende bevegelse med hånden. «Selvfølgelig ikke.» Men andre hadde hvisket ord som mord bak ryggen hans. Og det var jo ikke som om han var totalt uskyldig.

Natten da faren og broren hans døde, kom strømmende tilbake med fornyet kraft. Tapet. Grufullheten. Skyldfølelsen. Han lente seg tilbake i stolen, han trengte selv den mest ubetydelige ekstra avstanden til vennenes medfølende blikk.

En medfølelse han ikke fortjente.

Oliver rynket pannen mot ham. «Du ser jævlig ut, Jake. Når klippet du håret sist?»

Han husket ikke. «Det har du ikke noe med.»

Det lød rop og skrik fra den andre siden av den tykke eikedøren som skilte eiernes private værelser fra klubbens fellesarealer

Jake var glad for forstyrrelsen og hevet et øyebryn. «Hva er det som foregår der ute?»

«Det er velg-din-partner-aften», sa Fred.

Bell, den skallete sjefen for Vitium et Virtus som inntil nylig hadde hatt stilling som butler, kom styrtende inn gjennom døren. Lydnivået ble øredøvende.

Bells ansikt var sammenbitt og engstelig. «Vær så snill, mine herrer. En av dere må gjenopprette ro og orden. En av herrene insisterer på at han vil ha fem av jentene samtidig, og ingen er interessert. Jeg har forklart ham reglene, men han er svært lite samarbeidsvillig. Flere av de andre herrene har inngått veddemål om prestasjonsevnene hans, og de insisterer.» Han forsvant ut døren igjen, og den lukket seg med et svakt klikk.

«Pokker ta», knurret Jake. «Det er virkelig på tide at vi stenger dette stedet en gang for alle.» Det passet virkelig ikke til hans nye posisjon i livet. Han så bort på den tomme stolen ved bordet. «Hvis dette ikke hadde vært det ene stedet som kunne trekke Nicholas tilbake, ville jeg stemt for å stenge.» Klubben hadde vært Nicholas’ idé, og han hadde bidratt med det største pengebeløpet for å få den åpnet.

«Jeg går.» Frederick grep masken og kappen sin, den påkrevde uniformen for alle som kom til Vitium et Virtus. Selv om folk kanskje kunne gjette seg til identiteten deres, hadde de aldri innrømt at de eide stedet.

På vei ut kastet han et forsonende blikk på Jake. «Snøen som falt i fjor, ikke sant?»

«Det stemmer», sa Jake og tvang frem et smil. «Det er bra Nicholas ikke er her, ellers ville han ha ertet meg i ukevis for å være så tynnhudet.»

Fred fikk det travelt da døren ikke lenger dempet bråket fra basketaket utenfor.

Oliver reiste seg. «Nicholas ville ha ertet deg for utseendet ditt også. Ta en titt i speilet neste gang du går forbi et. White’s ville ikke engang ha sluppet deg innenfor døren.»

Jake skrapte med en negl gjennom skjeggstubbene. «Det er heldig at Vitium et Virtus ikke er så strenge. Hvor skal du? Hjem?»

Olivers grønne øyne glitret ertende. «På et eller annet tidspunkt. Og du?»

Jake skar en grimase. Han misunte vennen hans muntre smil. Tanken på å dra hjem til den hertugelige London-residensen fikk magen hans til å knyte seg. Han hatet å gå inn gjennom døren der, for ikke å snakke om å oppholde seg der. Men han burde dra hjem. Pliktene som kalte, og så videre. Så mange plikter. «Snart.»

Han måtte dra ganske snart. Bestemoren ventet på ham for å si god natt. Og så ville hun se på ham med en uendelig sorg i øynene …

Han tok opp karaffelen og skjenket seg et glass brandy til. Den beste som kunne kjøpes for penger.

«Har du lyst til å snakke om det?» spurte Oliver, og blikket hans var bekymret.

Medfølelse var verre enn selvbebreidelsen. «Jeg er ikke hyggelig selskap», sa han og unngikk med vilje spørsmålet, samtidig som han sa sannheten. Han var sjelden godt selskap mer. Det var det det gjorde med et menneske å måtte begrave familien.

Først da han hørte klikket i døren, skjønte han at Oliver hadde gått.

Han svelget brandyen i én slurk, skjenket seg en til og gikk mot kontoret. Nå for tiden var det bare arbeid og brandy som hjalp ham til å få sove.

*

Rose satte de siste tallerkenene inn i skapet, tok av seg forkleet og strakte ut ryggen. Å, det var deilig.

«Ferdig, Rose?» Charity Parker, den middelaldrende bestyrerinnen på V&V, som de ansatte kalte stedet, så seg rundt på kjøkkenet med røntgenøyne.

«Ja, Mrs. Parker.» Hun nølte litt og lurte på om det var noe mer å gjøre.

Kvinnens strenge blikk ble litt mykere. «Kom igjen, da, gå inn til vennene dine i Det grønne rommet hvis det er det du vil. Men ikke bli sittende oppe hele natten og sy på kjolene deres. Og vær forsiktig, Rose. Festen er i full sving ennå.» Hun skyndte seg ut.

Rose smilte til ryggen hennes. Mrs. Parker knurret mer enn hun bet. Men hun hadde rett. På denne tiden av natten var herrene ofte mer enn litt påseilte, og kunne være litt for vennlige mot alle som gikk i skjørt. Selv en som var så kjedelig og ordinær som henne, var lovlig vilt i deres øyne. Hun ville absolutt ikke risikere å miste jobben sin ved å bryte noen regler. Mrs. Parker og Mr. Bell var veldig strenge med hensyn til at de ansatte skulle være seg sin plass bevisst. For sin egen sikkerhets skyld like mye som noe annet.

Det var én av de mange grunnene til at hun følte at hun hadde vært spesielt heldig som hadde funnet denne stillingen. Lønnen i klubben var den høyeste hun noen gang hadde fått, og det beste av alt var at hun ikke måtte bo på stedet, som hun hadde gjort da hun var værelsespike i et adelshjem. Tjenestepiker risikerte tilnærmelser fra enhver kåt herremann som oppholdt seg der. Menn som ikke kunne holde fingrene fra fatet var årsaken til at hun hadde forlatt de tre siste stillingene sine. Hun kjente til risikoen ved et kyss og litt kos under teppene. Hun var sannsynligvis et resultat av det selv.

Nei, det var bedre for henne å kunne gå hjem til seg selv hver kveld. Sitt eget hjem, selv om det var tarvelig. Uansett hvor vennlig og respektfull familien var overfor tjenerne sine, følte hun seg alltid som en inntrenger, en utenforstående som kikket på en lykke som hun aldri hadde kjent. Kanskje ville hun få sin egen familie en vakker dag. Hun var fast bestemt på at hun ville det. Tanken på det fikk det til å sitre langs ryggraden.

Nok dagdrømmer. Hvis hun skulle hjelpe jentene med litt lapping og stopping, måtte hun komme i gang.

Hun smatt inn i Det grønne rommet uten å bli lagt merke til. Selvfølgelig var det ikke grønt i det hele tatt. Det store, åpne rommet lå i kjelleren på baksiden av huset, det var malt i hvitt og blått, og hadde speil på alle vegger. Det var her jentene som opptrådte på V&V skiftet til kostymene sine, øvde på forestillingene og hvilte når de ikke måtte være på scenen. Eller hvor det nå var de opptrådte.

Rommet hadde ikke noen av de vågale bildene og veggmaleriene som dekket vegger og tak på resten av stedet, eller statuene og pyntegjenstandene, gudskjelov. Hun hadde blitt vant til dem etter hvert, til og med vent seg til å tørke støv av dem. I begynnelsen hadde hun ikke visst hvor hun skulle feste blikket.

Det grønne rommet var noe helt annet. Hun elsket dette rommet, som var fylt av prat og latter og jenter som svingte seg i fargerike kostymer. Det var helt annerledes enn de mørke, kalde rommene på barnehjemmet der hun hadde vokst opp. Eller kjøkkenene og tjenerfløyene der hun hadde arbeidet da hun måtte ut i verden. På de stedene var alle redde for sine egne skygger og hvisket når de snakket sammen.

Hun sank ned i den gamle hestehårssofaen i hjørnet og trakk frem nåleputen hun hadde laget på hjemmet for foreldreløse barn. Et lite, brodert omslag som inneholdt de få dyrebare nålene og pinnene hennes. Tøyet som skulle repareres, lå ved siden av sofaen. Hun så gjennom haugen og tok opp et par hullete strømper. Hun elsket å hjelpe jentene, og hvis de innimellom stakk til henne en penny eller to for innsatsen, var hun takknemlig.

Hun betraktet alt som foregikk fra der hun satt, mens hun hvilte de stakkars verkende bena sine før hun skulle gå hjem. Med et sukk snørte hun opp de lave støvlene og gned fotsålene et velsignet øyeblikk eller to før hun krøllet dem innunder skjørtet.

Endelig fred.

«Jeg håpte du ville komme.» Fleurette, som egentlig het Flo, kom og satte seg ved siden av Rose. De lyse, gylne lokkene var satt opp i en kunstferdig frisyre som Rose hadde hjulpet henne med tidligere på dagen.

Det var Flo som hadde spurt Rose første gang om hjelp med håret. Da de andre jentene hadde fått se resultatet, hadde de også tryglet om hjelp. Hun gjorde så godt hun kunne, men Mrs. Parker ga henne bare noen få minutter fri nå og da i løpet av en kveld. Men hun forsøkte å hjelpe til hver gang hun hadde et øyeblikk eller to, i og etter arbeidstid. Det var disse stjålne øyeblikkene som hadde gitt henne ideen om at hun kanskje en dag kunne bli kammerpike eller sydame.

Flo gjespet høylytt og eksploderte i latter. «Jeg er så trett at jeg kunne sovne her og nå.»

Rose hadde likt Flo fra første stund, og det hadde tydeligvis vært gjensidig. For første gang i sitt liv følte Rose at hun hadde en virkelig venninne.

Å få venner på barnehjemmet var ikke vel ansett. De var ikke der for å hygge seg. De var uønskede barn som skulle læres opp til å gjøre nytte for seg som voksne.

«Er det noe du trenger?» spurte hun etter noen øyeblikks taushet.

Venninnen skar en grimase. «Jeg hadde på meg den nye, røde kjolen i det første nummeret, og tråkket ned fallen med hælen. Det gamle hespetreet vil bøtelegge meg når hun ser at jeg har ødelagt den allerede.»

Hun så så fortvilet ut at Rose hadde lyst til å klemme henne. «Gi meg den. Jeg skal fikse den og legge den opp noen tommer så du ikke snubler i den igjen.»

«Jeg føler meg forferdelig som spør deg. Du har vært her i så mange timer …»

«Og du trenger den i morgen. Jeg gjør det med glede.»

«Jeg skal betale deg.»

«Nei! Hva er det vi er venninner for?»

Flo så strengt på henne. «Du skal ta imot et par kobbermynter og glede deg over dem. Jeg ville bli nødt til å betale mye mer hvis det gamle hespetreet fikk det som hun ville.» Alle jentene kalte garderobedamen ’det gamle hespetreet’.

«Det er ikke riktig at de skal bøtelegge deg for rifter og sånt», sa Rose. «Det er jo ikke som om kjolene er nye når dere får dem. Ikke bekymre deg, jeg gjør det før jeg går hjem.»

Flo lente seg frem og kysset henne på kinnet. «Du er en knupp. Jeg går og henter den. Og ikke tilby deg å sy noen andres kjoler gratis! Eller stelle håret deres, for den saks skyld.»

«Jeg gjør det fordi jeg liker å gjøre det», sa hun til Flos rygg idet hun gikk. Og fordi det ga henne håp om at hun en dag kunne bli mer enn en vaskedame. Et håp om at folk ikke ville se foraktelig på henne fordi hun vasket gulv og tok oppvasken, og attpåtil var en løsunge.

Et øyeblikk etter var Flo tilbake med en kjole i skrikende rødt med silkeroser som pynt lang utringningen og falden.

Rose lot det silkeaktige stoffet gli mellom fingrene, forsiktig, så det ikke skulle henge seg opp i den ru huden og de brukne neglene hennes. «Overlat den til meg, jeg skal få det gjort på et øyeblikk.»

«Flo», ropte en av de andre jentene. «Herremannen din venter ved bakdøren.»

Det fløy en skygge over venninnens ansikt, men så sendte hun Rose et ertende smil. «Lorden skal ta meg med ut på middag.» Hun svevde ut.

Lorden, som Flo kalte ham, var Flos kunde. Rose lurte av og til på om han behandlet henne pent. Det hadde vært noen uforklarlige blåmerker som Flo snakket bort som uhell.

Jentene hadde lov til å gå ut med klubbmedlemmer så lenge de var diskré og aldri spurte om, eller nevnte, navn. Flo levde i håpet om at følgesvennen hennes ville fri til henne. Rose hadde gitt henne strenge advarsler etter at hun hadde sett blåmerkene hennes.

Flo på sin side hadde belært Rose om hvordan man unngikk uønsket graviditet, for sikkerhets skyld.

Rose tok opp et par tynne bomullshansker som hun brukte for å hindre at silkestoffene som jentene brukte, ble ødelagt av den ru huden hennes, og begynte å arbeide.

Sakte, men sikkert forstummet lydene rundt henne. Vegglampettene over hodet hennes var de eneste lysene som var tent. En klokke slo.

Fire om morgenen! Allerede? Reparasjonen hadde tatt mye lengre tid enn hun hadde forventet fordi hun også hadde funnet tre revner i den skjøre kjolens sidesømmer, og noen av rosene langs skjørtefallen hadde løsnet.

Hun klippet over tråden og holdt kjolen opp mot lyset. Så feminin, som noe en av adelsdamene som en sjelden gang besøkte klubben kunne ha hatt på seg, selv om den var litt glorete.

Hvordan ville det ha vært å være en av disse damene? Leve et liv i komfort og luksus? Hun misunte dem ikke, de kjedet seg så forferdelig at Flo sa at det var grunnen til at de kom til V&V. De ble trukket dit av spenningen ved å tape hundrevis av pund ved spillebordene, eller private stevnemøter med de virile unge mennene som var medlemmer.

Hun reiste seg og gned seg over den alltid verkende korsryggen. På tide å gå hjem, ellers ville hun ikke få noe søvn i det hele tatt. Hun bar kjolen over armen til Flos kiste, som var full av klær. Øverst lå en maske som var dekket med røde paljetter og var formet slik at den ville dekke den øverste delen av ansiktet. Den sto til kjolen. Da Rose flyttet den til side, fikk hun et glimt av seg selv i speilet, trett, dratt, ordinær.

Hun smilte til speilbildet og holdt kjolen opp foran seg, sparket ut med den ene foten så det røde kjolestoffet bølget rundt anklene hennes. Bildet av henne ble ødelagt av den stygge, brune kjolen da hun snudde seg litt for å se seg selv fra siden. Hun stirret på utringningen. Var den for dyp? Burde hun ha brukt mer stoff der? Selv om V&V var kjent for sin usedelighet og fordervelse, var Flo sanger, ikke kurtisane.

Kanskje hun skulle prøve den før hun la den bort. For Flos skyld, selvfølgelig. Hun ristet på hodet. Hvem var det hun forsøkte å lure? Hun hadde lyst til å se hvordan hun tok seg ut i en sånn kjole.

Hun dro av seg sin egen brune og lot den flortynne, røde gli over hodet. En magisk forvandling fant sted i speilet. Øynene reflekterte glansen fra utringningen, og figuren hennes ble mer velskapt. Hvis det ikke hadde vært for det ordinære ansiktet som stirret tilbake på henne, ville hun nesten ha tenkt at hun var søt.

Kysen måtte bort. Men med den strikse hårtoppen fremdeles på plass, gjorde det liten forskjell. Hun trakk spennene ut av håret og lot det falle ned på skuldrene. Så satte hun på seg masken med et skjelmsk smil.

Hun snudde og vred på seg og betraktet speilbildet sitt. Bedre. Mye bedre. Hun kunne faktisk nesten ha blitt tatt for å være en av jentene. Og hvis hun virkelig brukte fantasien, kanskje til og med en lady. Utringningen var ikke så ille som hun hadde fryktet. Den var dypere enn hennes og avslørte litt av de høye brystene, men den var slett ikke uanstendig.

Med halvlukkede øyne nynnet hun en av sangene hun hadde hørt musikerne spille i ballsalen tidligere på aftenen. Hun forestilte seg at hun danset vals med en spesiell, flott mann, som ikke engang hadde en anelse om at hun eksisterte.

Hun kjente ikke lenger de ømme føttene eller den verkende ryggen.

*

Da Jake kom tilbake etter å ha vært hos bestemoren sin, passerte han en vogn som sto utenfor inngangsdøren til Vitium et Virtus. Den ventet uten tvil på et av de adelige medlemmene som var sent oppe. Vanligvis var det damene som holdt en vogn klar utenfor. Han gikk rundt hushjørnet til en dør som var ute av syne for klubbens vanlige medlemmer, reservert for eierne.

Dørvakten, Ben Snyder, bukket for ham. «God aften, Deres nåde.» Jake stivnet. Smerten lammet ham, raskt etterfulgt av et raseri han knapt klarte å kontrollere.

Med en lav ed hengte han frakken og hatten på en av de fire krokene som var formet som erigerte peniser. Snyder ga ham en maske og satte seg i stolen sin igjen.

Mannen hadde utvilsomt sett sinnet hans og trodd at det var rettet mot ham. Jake besinnet seg. Reiste forsvarsverkene som holdt ham mer eller mindre tilregnelig. Men, Gud hjelpe ham, hver eneste gang han hørte de to ordene, var innskytelsen hans å se seg rundt etter faren sin. For så å innse at det var ham ordene var ment for. Han hatet det.

Det var en konstant påminnelse om faren og broren. Om livene deres. Om døden deres. Om årsaken til at han nå ble titulert som Deres nåde.

Det var også årsaken til at han var her, og ikke i sengen sin i det hertugelige herskapshuset. Her og bare her lot han til å klare å få seg noen minutters søvn. En gjennomgang av regnskapsbøkene og et glass eller to med brandy i eiernes behagelige værelser ville sende ham inn i Morfeis’ armer. Håpet han.

«Er det noen igjen ovenpå?» spurte han dørvakten. Han forsøkte å høres normal ut, men det kom ut iskaldt.

«Noen få, Deres nåde», sa mannen vaktsomt. «I spillesalen, og ovenpå i de private rommene. Vil du at jeg skal kaste dem ut?»

«Nei. Jeg er ikke til stede, ikke for noen. Jeg gir blaffen i om stedet skulle brenne ned, jeg vil ikke forstyrres. Er det forstått?»

«Forstått, Deres nåde.»

Dørvakten føyde til et hviskende som vanlig, men Jake lot som om han ikke hørte det. Dørvakten ville følge ordren. Det gjorde han alltid, og det var det eneste Jake forlangte. Han gikk bortover den tomme korridoren med sine erotiske statuer og veggmalerier, som lot til å skjele ned på ham. Trangen til en brandy verket i strupen.

Han tok tjenernes trapp ned. Den førte ham til den andre siden av huset, der en ny trapp førte opp til eiernes private avdeling. Det tillot ham å unngå enhver kunde som måtte være til stede.

Lyden av lav nynning fikk ham til å stoppe utenfor damegarderoben. Jentene var absolutt ikke ment å skulle underholde herrer her, det var værelser i den øverste etasjen som var reservert for den slags lek. Rom som var utstyrt med drakter og leker for enhver smak.

Han tok på seg masken og åpnet døren på gløtt, nok til å se inn, men ikke bli sett før han hadde funnet ut av hva det var som foregikk der.

En vever, liten kvinne med en glitrende rød maske sang for seg selv. Den høyrøde kjolen bølget rundt de smale anklene hennes mens hun svingte seg foran speilene. Hvert av dem ga ham et forskjellig speilbilde av kjolen som satt som klistret til hver kurve i den velskapte, smekre kroppen som beveget seg i takt med sangen. Smilet på de skilte leppene var ikke det påtatte smilet til en kurtisane, eller smilet til en sliten enke, ei heller det håpefulle smilet til en debutant som ønsket å glede en hertug. Smilet var ren og skjær fryd. Glede.

Gleden hennes, som rett og slett bunnet i dansen, rant over med en smittende letthetsfølelse som uforklarlig nok satte ham i bedre humør. Han kjente at han trakk på smilebåndet selv. Enda mer overraskende oppdaget han at han fikk lyst til å være den som svingte henne i valsen.

*

En bevegelse i skyggene i rommet fanget Roses oppmerksomhet. Hun snudde seg og gispet. Det var ham! Hertugen. Selv om han hadde den vanlige masken sin på, ville hun gjenkjent ham hvor som helst på grunn av høyden og bredden og den autoritære holdningen. På de mørke skjeggstubbene og den bestemte haken. Den skjønne munnen.

Altfor mange ganger hadde hun stoppet for å beundre ham når han gikk forbi henne mens hun arbeidet. Blant alle eierne av klubben var han den eneste som hadde fanget oppmerksomheten hennes på den måten. Han var uendelig vakker, men kald og utilnærmelig. En virkelig hertug.

Eller slik man antok at en hertug skulle være.

Men hun ville aldri nevne for noen at hun visste hvem han var. Ingen navn ble noensinne nevnt. En husregel.

Til tross for den opphøyde stillingen hans var det noe ved ham som slo henne som trist. Som om han var tynget av en dyp sorg. Det gjorde at hun fikk lyst til å prøve å trøste ham. Men en som sto så lavt som henne, hadde ingen ting å tilby en mann som ham.

Hvor ofte hadde hun ikke drømt om å kjenne de sterke armene hans rundt seg mens hun hvilte hodet på brystet hans. Bare tanken på det fikk henne til å føle seg merkelig svak.

Hun hadde aldri før kjent en så sterk tiltrekning, til tross for at hun visste bedre enn å bli involvert med en mann. Heldigvis var han ikke mer enn en fantasi. En mann som travet gjennom drømmene hennes som en ridder i skinnende rustning. Så lenge hun holdt ham der, i drømmene sine, var hun trygg.

Men dette var ingen drøm. Den knusende innsikten veide tungt på skuldrene hennes. Hun skulle ikke være her. Det var mot reglementet. Hun så seg rundt etter en fluktvei. Men han sto mellom henne og døren, og nå kom han sakte inn i rommet. Det lysende, blå blikket var festet på henne.

Uttrykket hans vitnet ikke om sinne. Varmen i smilet hans og et glimt av de hvite tennene var faktisk så sjarmerende at hun ble stående urørlig. Hun pustet langsomt ut uten å være seg bevisst at hun hadde holdt pusten. Et sukk, egentlig. Av forståelse.

Smilet hans ble bredere, og han bukket. «Jeg ber om unnskyldning, mylady. Det var ikke meningen å skremme deg.»

Mylady? Hjertet hennes bevet så underlig. Om hun bare hadde vært hans lady. Hun la en hånd mot strupen og ristet på hodet. «Bare overrasket.»

Hun hadde svart med den omhyggelige uttalen hun hadde lært seg ved å lytte til de som tilhørte de bedre klassene mens hun beveget seg usett blant dem, tente opp i peiser og skrubbet gulv.

«Jeg forstyrret deg», sa han og skakket spørrende på hodet.

«Tåpeligheter», sa hun og så opp på ham. Himmel, han var høyere enn hun hadde trodd, og bredere. Og enda mye mer tiltrekkende når han sto så nær. Hun fikk nesten ikke puste da duften av colognen hans fylte lungene hennes. Hun ble merkelig ør. «Jeg må gå.»

«Ikke før du gir meg æren av en dans med deg, vel?» Stemmen hans ble dypere. Øynene hans, som alltid hadde vært kalde og reserverte når han hadde med klubbens affærer å gjøre, var skinnende og glitret muntert.

Danse? Med en hertug? «Det kan jeg ikke.»

Han humret lavt og dypt. «Det er klart du kan. Du danser vals like vakkert som du nynner.»

Hun kjente heten stige opp fra utringningen i den skandaløse kjolen, for nå hvilte blikket hans på henne, og hun følte seg nesten naken. Flørtende. En hertug flørtet med henne, og hver tomme av kroppen hennes ønsket å tillate det. Oppmuntre det.

Tøs. Som din mor.

Hun måtte si nei. Men den kom aldri til å komme igjen, denne sjansen til å danse med mannen som spøkte i drømmene hennes. Når hun arbeidet, hadde han aldri lagt merke til henne. Det gjorde ingen aristokrater. De var ikke ment å skulle gjøre det. Hun hadde innsett for lenge siden at det sparte både de som ble betjent og de som tjente, for forlegenhet.

Hvilken skade kunne én dans gjøre? Dette var første gang hun så mannen smile siden hun hadde begynt i denne stillingen. Hvis det kunne gi ham et øyeblikks glede, og henne også, hvorfor ikke? Det ville i hvert fall bli noe hun kunne drømme om resten av livet, og kanskje fortelle til barnebarna sine en dag i en fjern fremtid.

Natten da bestemoren deres danset med en hertug. Tanken på drømmen om å få familie fikk henne til å smile.

«Du vet at du har lyst», sa han og holdt hånden frem.

Et øyeblikk etter var hun i armene hans.

*

Det fjerne blikket i de skjønneste grønne øynene Jake hadde sett, fikk blodet hans til å synge i årene. Blikket var klart og mykt da hun så opp på ham som om det var en drøm. Til hans overraskelse var det ikke bare det at de lot til å være helt i takt, men det var som om de var forutbestemt til å være partnere.

I flere måneder hadde han vært som bedøvet av alt som skjedde rundt ham, som om han gikk i søvne gjennom livet mens han tok seg av plikter og ansvar timer ut og timer inn. Holdt seg selv i ånde. Men nå, her, med dette skjønne synet, kunne han faktisk kjenne blodet strømme gjennom årene. Det var som om han hadde forlatt et kaldt, mørkt sted for å gå inn i en verden fylt av lys og varme.

Hennes lys. Hennes varme. Han solte seg i den, selv om han visste at han ikke fortjente den.

Han virvlet henne rundt i enden av rommet og så ned i ansiktet hennes. Hvordan så hun ut bak masken? Leppene hennes var brede og fyldige, øynene drømmende. Det utslåtte håret var en flom av tykke, gylne bølger som krøllet seg i små lokker rundt det rødmende kinnet.

Kroppen hans reagerte på den rosa gløden i huden hennes. Blodet i årene slo en trommevirvel av begjær.

Hun skilte leppene som om hun også reagerte på kontakten mellom dem. De fyldige brystene hevet og senket seg litt raskere hver gang hun trakk pusten. Pulsen banket fort nederst på halsen. Et sted han lengtet etter å smake på.

Bevisstheten gnistret i luften. Skrittene deres ble mer langsomme. Blikkene låste seg i hverandre. Hennes gikk ned til munnen hans.

Med all den gamle, uforsiktige impulsiviteten han hadde vært fast bestemt på å tøyle disse siste månedene, trakk han henne tett inntil seg. Hun stivnet, og selv om han fikk lyst til å banne, løsnet han grepet igjen og forberedte seg på å slippe henne. Men utrolig nok smilte hun til ham og slappet av igjen i armene hans.

Han hadde bare tenkt seg et raskt kyss, en takk for pusterommet hun hadde gitt ham i mørket som preget hans verden. Men da den fyldige munnen hennes ga etter under leppene hans, fortapte han seg i nytelsen det var å kysse en villig kvinne.

Han trengte dypere og dypere inn i det myke hulrommet i munnen hennes mens han kjente det varme pustet av et sukk mot kinnet. Et forsiktig strøk med tungen inn i munnen hans sendte et støt av begjær gjennom ham.

Et stønn rumlet opp fra strupen hans, og han trakk henne hardere inntil seg. Kjente nytelsen da magen hennes ble presset inn mot underlivet hans.

Hun gispet og trakk seg unna mens hun stirret sjokkert på ham. Beviset på tenningen hans, som hun kjente gjennom den tynne silken hun hadde på seg, rev henne ut av dagdrømmene. Han forbannet dumheten sin. Fortapt i nytelse hadde han glemt spillereglene. Aldri forhaste seg med en dame, særlig en man ikke kjente.

Han tok et skritt bakover og bukket. «Jeg ber om unnskyldning.»

Fingertuppene hennes gikk til leppene så hun dekket munnen. Øynene hennes var store under masken, vaktsomme og engstelige, men også sløret av begjær. Det ga ham en vag følelse av tilfredshet.

«Jeg vil ikke gjøre deg noe», skyndte han seg å forsikre henne og tok enda et skritt bakover.

«Jeg må gå», sa hun åndeløst og så mot døren. «Jeg skulle ikke være her.»

En gift kvinne altså, ute en kveld for litt diskré moro. Han ble fylt av en merkelig skuffelse. Virkelig? Dette var akkurat den slags moro som vennene hans hadde anbefalt ham for å komme ut av depresjonen. Før han virkelig gikk inn for å finne seg en hertuginne.

«Tillat meg å følge deg til vognen din.»

Hun så forvirret ut. «Vognen min?» Hun svelget. Strøk med hånden nedover kjolen og den deilige kroppen som bare for et øyeblikk siden hadde brent et minne inn i huden hans. «Å, ja. Vognen min. Det er ikke nødvendig å ledsage meg, Deres nåde.»

Han bannet innvendig. Hun visste hvem han var. Selvfølgelig gjorde hun det. Det var ikke et menneske i London som ikke gjorde det etter alt som hadde skjedd. Ikke rart at hun ikke ønsket å bli sett sammen med ham. Å bli sett ved hans arm mens man forlot et sted som dette, ville skape en ny skandale.

Han tvang seg til å se kald og reservert ut og så nedover den berømte Westmoor-nesen sin. «Som du vil.»

Hun smilte et sjenert lite smil. «Takk for valsen.»

Den lille trekningen i munnviken, den myke stemmen med den pussige lille aksenten han ikke kunne plassere, ga ham et støt bak brystbenet. «Bare hyggelig, mylady. Får jeg se deg igjen?» Han stivnet, forskrekket over ordene som hadde forlatt leppene hans før hjernen rakk å holde tritt med dem. Likevel ventet han på svaret hennes i en slags håpefull spenning.

Haken falt litt. «Meg?» pep hun.

Han kunne ikke la være å humre av overraskelsen hennes. Han tok den lille hånden hennes, kledd i silkehanske, i sin og presset et kyss på innsiden av håndleddet hennes. «Selvfølgelig deg.» Han kunne ikke benekte det overfor seg selv, han ville ha henne. Og ettersom han ikke hadde begjært en kvinne siden ulykkesnatten, kom det som litt av en lettelse å oppdage at han fremdeles kunne føle begjær. «Jeg vil gjerne bli bedre kjent med deg. Hvis det passer for deg.»

Han ventet på svaret hennes mens hjertet banket forbausende hardt. Herregud, han følte seg som en skolegutt igjen. Sjenert, redd for å bli avvist, likevel full av håp.

Hun så seg vilt rundt som om hun ventet at noen skulle gå til angrep på henne. «Det kan jeg ikke.» Hun hørtes så utrolig beklagende ut at han ble enda mer besluttsom. «Du kan hvis du virkelig vil.»

Underleppen hennes falt. «Det er umulig.»

Han hadde ikke flørtet og gått til sengs med de vakreste kvinnene i London uten å ha lært seg et triks eller to. «Det blir vår egen hemmelighet. Ingen vil noen gang få vite det. Ikke fra meg. Ikke hvis du ikke ønsker det. Det gir jeg deg mitt ord på.» Han fulgte kjeven hennes med en finger og endte opp med å berøre underleppen hennes, som fremdeles var mørkerød etter kysset. «Vær så snill.»

«Jeg kan ikke risikere …»

«Ingen risiko. Jeg vil bare prate, det er alt. Det er en hage på baksiden av klubben. Veldig stille. Alle vinduene på den siden er spikret igjen.» Han og de andre eierne hadde bestemt seg veldig fort for at klubben skulle være utilgjengelig for kikkere og nysgjerrige journalister. Og de hadde heller ikke villet sjenere sine mer respektable naboer. «Møt meg der i morgen klokken sju. Jeg skal la porten ved siden av stallen stå åpen for deg.»

Hun så vidunderlig forvirret ut. «Jeg burde ikke.»

Han holdt hånden frem og berørte masken hennes. «Du kom hit, som du heller ikke burde.»

Hun lutet i skuldrene, og han kjente et lite, triumferende stikk, blandet med en slump dårlig samvittighet.

«Hvis jeg kan …»

Igjen den omhyggelige uttalen. Hun kunne være utlending, men han gjenkjente ikke aksenten. «Hvis du ikke kan i morgen, venter jeg på deg den neste dagen, og den neste, til du kommer.»

«Jeg vet ikke.» Med de ordene snudde hun seg og flyktet.

Men hun ville komme, det var han sikker på. Han hadde sett lengselen i de slående, vårgrønne øynene.

Han fulgte rolig etter henne for ikke å skremme henne. Da han kom til utgangsdøren og så ut, var vognen forsvunnet.

«Er det noe jeg kan gjøre for Deres nåde?» spurte Snyder.

Jake smilte til ham. «Ingen ting.» Mannens øyne ble store og sjokkerte da Jake vandret fornøyd av sted og nynnet for seg selv.