Louise Allen

Lady Templetons valg

Oversatt av

Jan Ingar Vik

Kjære leser!

Lady Maude Templeton tror på kjærligheten, noe jeg oppdaget i en av mine tidligere bøker, da hun trosset sin far og nektet å gifte seg med bokens helt fordi hun visste at den rette mannen ventet på henne der ute et sted.

Og så fant hun ham og ble øyeblikkelig forelsket i mr Eden Hurst, som ikke bare er uhørt upassende for datteren til en jarl, men han tror heller ikke på kjærligheten.

Maude setter seg fore å overbevise Eden om at ikke bare finnes kjærligheten, men at hun er den kvinnen han trenger i livet sitt. Det virker som en håpløs oppgave, men Maude kan være like uanstendig som noen av sine Ravenhurst-venner når hun først har satt seg noe i hodet, og Eden Hurst finner snart ut at det å gjøre det rette kommer til å bli vanskeligere enn han noensinne kunne ha forestilt seg. Om han da bare kunne finne ut hva som er rett.

Louise Allen

Første kapittel

Februar 1817

Og slik dør jeg, min svikefulle elskede! Jomfruen slynget ut den hvite armen og sank sammen med en dolk i brystet.

Publikum ble helt ville. De applauderte, plystret, trampet, og de som ikke gråt inn i lommetørkleet, sprang opp og skrek: – Mer! Mer!

Den mørkhårede damen i den kostbare losjen ved scenen grep tak i den polstrede fløyelskanten og holdt pusten. For publikummet som hadde flokket seg for å se slutten på forestillingen Den sicilianske forføreren, eller Sveket uskyld, var spenningen over, og de kunne slappe av og glede seg over melodramaet de hadde sett. For lady Maude Templeton sto kveldens høydepunkt for døren, og hun var fast bestemt på at det skulle forandre hennes liv for alltid.

– Man ville aldri gjette det, men hun må sikkert være førti, bemerket lady Standon og senket teaterkikkerten.

– La Belle Marguerite nevner aldri noe så smålig som alder, Jessica. Ektemannen hennes snudde seg etter å ha vekslet noen ord med lord Pangbourne.

– Fin figur, gryntet jarlen. Han applauderte fremdeles entusiastisk. – Ikke overraskende at hun var en slik sensasjon på kontinentet.

– Og så mye av den figuren på utstilling, mumlet Jessica til Maude, som smilte av venninnens skøyeraktige bemerkning. I kveld var kvelden, det visste hun. Med alt oppstyret en siste kveld på Enhjørningen hadde hun sin beste mulighet til å komme seg bak scenen. Og gjøre det hun kunne ut av situasjonen når hun først var der.

Så hev hun etter pusten, og hjertet slo hardere, slik det alltid gjorde når hun fikk et glimt av ham. Eden Hurst, innehaver av Enhjørningen teater, gikk inn på scenen og løftet begge hendene for å be om stillhet. Og som ved et mirakel – eller ren karisma – fikk han det, og oppstyret roet seg såpass at den kraftige stemmen hans kunne bli hørt.

– Mine damer og herrer. Vi takker dere. På vegne av madam Marguerite og truppen ved Enhjørningen takker jeg dere. I kveld viste vi den siste forestillingen av Den sicilianske forføreren for denne, vår første hele sesong. Han stanset mens overdrevne stønn og rop runget gjennom salen. – Men vi ser allerede frem til Hennes dyrebare ære om seks ukers tid, og jeg kan forsikre hennes mange beundrere om at madam Marguerite kommer til å ha hovedrollen i denne dramatiske fortellingen om kjærligheten som triumferer over motgangen. God kveld til dere alle, og jeg håper å ønske dere velkommen neste uke til vår nyoppsetting av den gamle favoritten Hvordan plage og hvordan behage, med den berømte mrs Furlow i hovedrollen.

– Pokker så bra komedie, det der, erklærte lord Pangbourne og reiste seg. – Jeg husker den første gangen den ble oppført. I 1809, var det ikke? Eller året etter?

Maude hørte ikke etter. Der nede i skjæret fra de nye gasslyktene sto mannen hun begjærte, mannen hun visste hun kunne elske, mannen hun hadde villet ha helt siden hun så ham for første gang et år tidligere.

Siden da hadde hun levd på de glimtene hun hadde fått av ham. I teateret hans satt hun innesperret i en losje som var så nær at hun nesten kunne ha strakt seg ned og berørt ham. Ved de sjeldne tilfellene han hadde deltatt på sosiale tilstelninger hvor hun var til stede, hadde han vært frustrerende tilbakeholden overfor de ugifte damene. Han forsvant som regel inn på kortspillerommene for å snakke med mannlige bekjente eller flørte med de unge enkene og fruene. Og selv hun, modig som hun var, kunne ikke oppsøke og henvende seg til en mann som hun ikke var blitt presentert for. Ikke midt under et sosietetsball, ikke en mann av så tvilsomt opphav. Han hadde kommet til England med et rykte som sa at han var nådeløs i forretninger og hadde rystende kjærlighetsaffærer.

Og forrige sesong hadde han stengt Enhjørningen på grunn av oppussinger og reist tilbake til kontinentet sammen med sin hovedrolleinnehaverske bare måneder etter at de kom til England.

Der han sto, dominerte han scenen bare ved sitt nærvær. Høy, bredskuldret, med en maskulin eleganse i den mørke jakken og de stramme pantalongene. Maude fikk øye på den skarpe glitringen av diamanter i halsen og den tykke ringen på venstrehånden. Hun så at klærne hadde et litt overdrevent snitt som ville vært malplassert i en dannet salong. Han drev i underholdningsbransjen, han forlangte og mottok oppmerksomhet som den mest berømte skuespiller.

– Maude. Jessica ga henne en liten dytt. – En kveld kommer din far til å legge merke til at du bare drømmer deg gjennom disse forestillingene og våkner opp først når mr Hurst er på scenen.

– Jeg drømmer ikke, protesterte hun og kom seg endelig opp på føttene idet Eden Hurst gikk ut fra scenen til høylydt applaus. – Jeg ser på, jeg lytter. Jeg er nødt til å lære meg hvordan dette stedet fungerer.

Hun hadde aldri fått snakke med ham. De eneste ordene han hadde ytret i hennes nærvær, var til en butikkinnehaver, mens hun – den sprudlende, livlige og vittige lady Maude – sto i mr Todmortons parfymebutikk, helt målløs av mannens skjønnhet. Men for tre dager siden, takket være en overhørt samtale under lady Roberts ellers så kjedelige mottagelse, oppdaget hun at mr Hurst hadde foretatt diskrete tilnærmelser til potensielle investorer. Og det ga henne den perfekte unnskyldningen, innså hun.

Nå måtte hun holde hodet kaldt mens hun fulgte faren og ekteparet Standon ned til teaterets hovedlobby. Folk samlet seg og pratet sammen under den berømte klokken som hang fra halsen til Enhjørningen som sprang frem fra veggen lik gallionsfiguren på et skip. Som hun hadde håpet, stanset Jessica for å snakke med en venninne. Gareth, ektemannen hennes, ventet tålmodig ved siden av henne mens Maude gikk gjennom mengden og stilte seg ved siden av sin far.

– Pappa, Jessica inviterte meg til å kjøre sammen med henne hjem og overnatte der, sa hun idet han knipset med fingrene mot vakten som tegn til at han skulle hente ytterklærne deres. Det var sant; Jessica hadde gjort nettopp det, og Maude hadde takket henne pent og forklart henne at hun trodde hennes far ventet henne hjem i kveld.

Hvilket også var sant. Det var godt at hun ikke hadde fortalt noen direkte usannheter. Og hun var tross alt en ressurssterk lady med penger i pompaduren, som var i stand til å finne seg en drosje på egen hånd.

– Ja vel, vennen min. Lord Pangbourne strakte hals og fikk øye på ekteparet Standon i alt virvaret. – Jeg ser deg til middag i morgen. Kan du ikke si alt det riktige til lady Standon for meg? Jeg klarer ikke å kjempe meg vei gjennom denne trengselen, slik som dere unge og slanke.

– Ja, pappa. Maude ventet til han var utenfor før hun snek seg gjennom døren ved den ene siden av inngangen. Hun var ikke sikker på hvor den førte hen, bortsett fra til bak scenen. Men det var nok for henne.

– Kan jeg hjelpe deg, miss? Hun befant seg i en gang, like brun og snuskete som lobbyen var strålende og forgylt. Maude trakk pusten dypt inn. Luften inneholdt dunster av olje, støv, gass, varme mennesker og teatersminke, og hun smilte strålende til ungdommen som hadde stanset foran henne. Armene hans var fulle av drivhusblomster, en skarp kontrast til de oppbrettede skjorteermene og filtforkleet han hadde på seg.

– Mr Hursts kontor, er du snill.

– Sjefen, miss?

– Ja, sa Maude bestemt. – Sjefen. Jeg har et forslag til ham.

*

Eden Hurst dro løs halstørkleet som var festet mellom de tykke rysjene på skjorten, slengte seg ned på den store, utskårne stolen og la bena på skrivebordet. Ti minutter med fred og ro, lovet han seg selv. Deretter tilbake langs korridoren til madams rom for å smigre og berolige blant blomster nok til å fylle en hel vinterhage.

Hvorfor hun trengte å bli beroliget etter en slik mottagelse hun hadde fått i kveld, måtte bare gudene vite, men han hadde ant en irritasjon som måtte dempes. Hun hadde vært på tuppa helt siden hun motvillig gikk med på å vende tilbake til England etter flere år på kontinentet, blitt mer krevende og mer usikker, og turen tilbake til kontinentet mens oppussingen pågikk, hadde bare gjort tingene enda verre.

Kanskje de nye gasslampene var lite flatterende da påkledersken hennes endelig fjernet sminken. Han skulle sørge for at de gamle oljelampene ble brakt tilbake til omkledningsrommet hennes. Hva som helst for å gjøre Enhjørningens stjerne lykkelig.

Han lente seg frem over skrivebordet etter notisboken for å legge oljelamper på den uendelig lange huskelisten. Mens han grep etter boken, kom han borti en stabel med stive kort som seilte ned på gulvet. De ble liggende med forsiden opp. Gårsdagens sosiale forpliktelser.

Eden la hodet bakover og stirret i taket, uten å legge merke til sprekkene som dannet fantasifulle kart over den grå overflaten. Var det verdt det, at han tillot seg å bli dyrket av Corwin og den vulgære hustruen hans? Han lukket øynene, irritert på seg selv for at han igjen tenkte på en avgjørelse som allerede var tatt. Han trengte en investor hvis han skulle fortsette med forbedringene som Enhjørningen trengte for å holde seg i fremste linje blant Londons mindre teatre, og han trengte langt flere penger enn gasslyktene hadde kostet ham, hvis han endelig skulle klare å overtale eieren til å selge det til ham.

Gjennom agentene sine hadde han kjøpt flere små teatre rundt omkring i landet i løpet av de siste to årene som investeringer, og overlatt dem til bestyrere mens han fortsatte på turné i Europa sammen med madam. Så hadde han fått nyss om akkurat et slik teater som han hadde drømt om helt siden første gang han gikk ut på en scene, og solgte alle de andre for å få penger nok til å restaurere Enhjørningen. Det hadde betydd at han måtte reise til England, og at han risikerte alt på en bygning som ikke var hans egen, men Eden Hurst hadde lært seg å stole på magefølelsen i forretningslivet og var beredt til å være nådeløs mot seg selv, og mot madam, om det ble nødvendig.

Han kunne tåle Corwin, til og med mrs Corwin i sin purpurfargede hatt, om det skulle knipe. Det som fikk det til å vrenge seg i ham, var tanken på de fjollete frøknene Corwin: Miss Calliope, miss Calenthe og miss Coraline. En av dem var belønningen Corwin kom til å be om til gjengjeld for sin investering, det var Eden sikker på. Han ville aldri i livet gifte seg med noen av Corwin-døtrene, og han hadde vært sikker på at han kunne ta seg av saken på en taktfull måte til slutt. Helt til han hørte jentene fnise og konspirere i den overopphetede vinterhagen.

Men dette var ikke det rette tidspunktet. Han satte føttene ned på det tyrkiske teppet igjen, ordnet på halstørkleet og strøk hendene gjennom det lange håret. Korridoren utenfor kontoret var tom, og all støyen og aktiviteten kom fra scenen i den ene retningen, hvor kulissene ble fjernet, og Det grønne rommet i den andre, der skuespillerne underholdt sine venner og beundrere.

Eden trakk et dypt åndedrag og stanset. Gardenia var ingen velkjent lukt i gangen utenfor kontordøren. Han hadde heller ikke ventet å høre raslingen av silkeskjørt. Så fikk han øye på henne, en uklar skikkelse i skyggen i alkoven på den andre siden. Ung, slank; det kunne han se av måten hun beveget seg på og glimtet av hvit hud på halsen og ned mot brystet.

De forbaskede jentene. Han hadde trodd at han var trygg en dag eller to mens de perfeksjonerte sin plan for å sikre seg at en av dem ble grundig kompromittert av ham. Men nei, her var den første av dem, og det var uten betydning hvem av dem det var. Hvis han lot som han ikke hadde sett henne og gikk til Det grønne rommet, kom hun trolig til å gå inn på kontoret hans og være beredt på å kle av seg for å oppnå optimal virkning når han kom tilbake, med eller uten vitner. Og han hadde for pokker ikke tenkt å stå her og rope om hjelp i sitt eget teater, noe som virket som det eneste reelle valget nå.

Eller fantes det en annen mulighet? Kanskje han kunne skremme vettet av henne? Eden smilte bistert, tok et langt skritt fremover og grep skikkelsen om skuldrene. Hun ga seg villig hen, med et lite gisp, som en jomfru i sin elskers armer, tenkte han med sedvanlig kynisme, like før han tok munnen hennes i besittelse. Hardt.

*

Hun var blitt kysset før. I en alder av tjuefem, og etter flere sesonger da hun iherdig hadde unngått å bli forlovet, hadde Maude flørtet med tilstrekkelig mange unge gentlemen til å ha erfart alt fra keitete kyss til sjenerte kjærtegn.

Men hun var aldri blitt kysset av en mann som visste hva han gjorde, og som gjorde det grundig. Hvordan han klarte det, hadde hun ingen anelse om, men i det ene øyeblikket gjemte hun seg i en mørk alkove og samlet seg for å gå frem og presentere seg, og i det neste ble hun presset mot den lange, harde kroppen til en mann som åpenbart var opphisset, og som tok munnen hennes i full besittelse med tungen.

Hun stivnet til et øyeblikk, passiv av sjokk i grepet hans. Så begynte hjernen å arbeide. Det var Eden Hurst som kysset henne. Hun hadde drømt om dette i flere måneder, og nå skjedde det. Hun tenkte vagt at han ikke hadde noen anelse om hvem hun var, og at det virket som han var i forferdelig dårlig humør, men akkurat nå spilte ikke det noen rolle.

Maude oppdaget at hun hadde kjørt fingrene inn i håret hans, den romantiske, svarte manken som ga ham et slikt eksotisk utseende. Hele hennes verden var fokusert på hva han gjorde med munnen hennes, og den djevelske dyktigheten han gjorde det med.

Burde et kyss få den myke huden mellom lårene til å skjelve og verke? Burde de skamløse støtene fra tungen hans sende stråler av begjær gjennom hele kroppen hennes?

Han knurret, en advarsel som hun ikke brydde seg om eller var i stand til å etterkomme, og så la han hendene rundt rumpeballene og trakk henne opp mot seg slik at ereksjonen presset mot skrittet hennes. Nå visste hun hva kroppen hennes søkte etter. Han skjøv henne mot den harde veggen og presset seg mot henne helt til hun stønnet av fullstendig overgivelse mot munnen hans.

Og så, akkurat da hun ville ha lagt seg på gulvet sammen med ham, og gjort hva som helst om bare leppene hans kunne bli liggende mot hennes, slapp han henne med den ene hånden og tok et skritt tilbake. Han strakte den andre hånden bak seg for å åpne kontordøren, og lyset strømmet over ansiktet hennes da han dro henne mot den.

– La det være en lærepenge. Det var som pokker, sa Eden Hurst lavt og slapp håndleddet hennes. – Du er ikke ei av Corwin-jentene.

– Nei, det er jeg ikke. Gudskjelov, jeg kan fremdeles snakke. Hun la den ene hånden mot veggen ved siden av seg, for hun var ikke sikker på om bena var like lydige som stemmen. – Jeg er lady Maude Templeton, mr Hurst.

– Så hvorfor i helsike lot du meg kysse deg?

– For det første overrasket du meg, for det andre er du en smule sterkere enn meg, og for det tredje er du ganske flink til det, sa hun rolig. Dette var ikke tidspunktet til å kaste seg i armene hans og forkynne sin evige kjærlighet. Hun var nok betatt, men hun hadde sin stolthet. En vakker dag kom han til å si at han elsket henne, men det fikk han finne ut på egen hånd.

– Vel, jeg takker deg for det siste punktet, sa han med en halvkvalt latter. – Du har ikke tenkt å gi meg en ørefik?

Maude tvilte sterkt på om bena hennes ville klare å ta de to skrittene som var nødvendig for å gjøre det. – Nei, jeg tror ikke det. Hun trodde kysset hadde trukket all luft ut av lungene. – Kanskje jeg skulle forklare hvorfor jeg er her?

– Vil du ha en stilling, my lady? Jeg trenger en kostymemaker og en scenemaler. Å ja, og så et par tjenestepiker til farsen.

Han holdt ansiktet så uttrykksløst at hun ikke kunne si om han mente det bokstavelig eller hadde en vemmelig sans for humor. – Jeg tviler på om jeg ville kunne fylle noen av de stillingene, svarte hun. – Jeg er elendig til å sy, enda dårligere til å male, og jeg ville bli en fullstendig ubrukelig tjenestepike. Jeg har kommet for å gratulere madam Marguerite med hennes prestasjon og for å ta opp en forretningssak med deg, sir.

– Forretningssak? Han studerte henne med uttrykksløst ansikt. Maude var vant til mannlig beundring, og denne likegyldigheten pirret henne. Mr Hurst var annerledes enn andre menn. – Vel, skal vi begynne med madam, og så kan vi bli enige om et mer passende tidspunkt for et møte i morgen?

Maude ville ha trodd at han var helt uberørt av det som nettopp hadde skjedd, om det ikke var for spenningene som så ut til å stråle ut fra ham.

– Du er uten følge, lady Maude?

– Ja, sa hun og så utfordrende på ham. – Kanskje du ville være så vennlig å skaffe en drosje til meg senere, mr Hurst?

– Det virker som du er en praktisk kvinne, madam. Og en med sterke nerver så vel som … Han brøt av. Maude snudde hodet for å følge blikket hans. Fra den retningen hun hadde kommet, hørtes det lave fottrinn og nervøs fnising. – Pokker. Han tok hånden hennes igjen, trakk henne inn på kontoret og lukket døren bak dem.

– Jeg må si at du virker ganske jaget, mr Hurst. Nå kunne hun se ham klart. Den gylne huden som alltid virket litt solbrun, de mørkebrune øynene, den sensuelle munnen og den elegante, rette nesen. Hun hadde hatt rett – det var diamanter på nålen i halsen og en gammeldags cabochonslipt edelsten i den barbarisk tykke ringen på hånden hans. Og da han snudde ansiktet mot henne, så hun et annet glimt i den høyre øreflippen. Det burde ha virket feminint, men det fikk henne til å tenke på sjørøvere, og det ante henne at det var med hensikt.

– Sannere enn du aner, lady Maude. Kanskje du vil sette deg? Jeg frykter for at du snart kommer til å være publikum under en privat farse. Han gjorde tegn mot en stol på den ene siden av skrivebordet og gikk og satte seg på den andre, et stort, utskåret monstrum av en trone med ørner på ryggen og løvehoder på armlenene.

Døren åpnet seg på gløtt. Flere dempede fnis, før ei jente kom inn. Hun hadde hodet vendt bakover for å snakke med noen utenfor. – Å, Calenthe, jeg er så nervøs!

– Men hvorfor skulle du være det, miss Corwin? spurte Hurst med sukkersøt røst. – Du er jo blant venner her.

Jenta slapp ut et lite hvin og dro i døren slik at følgesvennen kom til syne bak den. Maude blunket ved synet av to overpyntede unge kvinner som klynget seg sammen på dørterskelen.

– Lady Maude, må jeg få presentere miss Corwin og miss Calenthe Corwin? Mine damer, dette er lady Maude Templeton. Jeg er redd jeg ikke kan by dere på forfriskninger ettersom lady Maude og jeg diskuterer forretninger.

Maude, som begynte å få en anelse om hva som foregikk, spurte: – Moren deres venter utvilsomt på dere like i nærheten? Ansiktene deres var så lette å lese at det nesten var latterlig. – Ikke det? Vel, i så fall skal jeg ta dere med hjem i drosjen min, for dere burde så absolutt ikke være ute alene på denne tiden av døgnet. Kanskje du ville være så vennlig å skaffe en, mr Hurst? Jeg er redd jeg må gi avkall på møtet med madam i kveld, men jeg føler at det er viktigere å se til at disse bortkomne, unge damene kommer seg trygt hjem. Skal vi si at vi fortsetter vår samtale klokken elleve i morgen? Hun visste at det hørtes som hun var femti, men tonen hadde i hvert fall en dulmende virkning på jentene.

– Selvsagt, madam. Han var kanskje ikke profesjonell skuespiller, men sjefen på Enhjørningen kunne maskere seg som en mester. Ansiktet hans viste ikke noe annet enn en litt underdanig holdning overfor Maude og en svak irritasjon rettet mot de to yngre kvinnene, som om han var vitne til rampestrekene til et par udresserte valper.

Maude feide ut i korridoren, forbløffet over at bena var stødige igjen. Hun hadde ingen anelse om hvem disse to jentene var, annet enn at de i hvert fall ikke tilhørte sosieteten, men hun kunne ikke vite om de kom til å sladre om henne. Det var viktig at hun holdt dem på defensiven, at de var mer bekymret for sin egen stilling enn at de spekulerte på hva datteren til en jarl hadde å gjøre på mr Hursts kontor uten anstand klokken elleve om kvelden.

Han førte dem gjennom en labyrint av korridorer og ut på gaten. Maude trakk sløret ned over ansiktet og løftet hetten på kappen for å skjule ansiktet for alle gentlemenene som virret rundt døren til scenen, både ute og inne, mens dørvakten blåste i fløyten og stanset en drosje. Hun lot mr Hurst hjelpe henne på plass i kjøretøyet før han gikk tilbake og lot frøknene Corwin klare seg selv. – Takk, sir.

– Selv takk, madam. Vi ses klokken elleve. Han ga kusken en adresse i byen før han snudde seg idet vognen skranglet av gårde bortover Long Acre.

*

Maude ventet i spenning på hva hennes to følgesvenner ville si nå som de var alene med henne. De flyttet urolig på seg og hvisket sammen før den ene av dem plutselig utbrøt: – Du vil vel ikke si det til noen, lady Maude?

– Hva er det egentlig dere ikke ønsker at jeg skal avsløre? spurte hun kjølig, og merket at hun følte en ubegrunnet irritasjon mot dem begge. Hun hadde ingen anelse om hvorfor hun skulle kjenne en slik beskyttelsestrang når det gjaldt Eden Hurst. Han var i stand til å passe på seg selv, om hun skulle dømme etter møtet deres i korridoren. Hvis han hadde kastet seg over ei av disse jentene på samme måte, ville hun ha flyktet skrikende av gårde, slik han utvilsomt hadde hatt til hensikt. Det var åpenbart at ingen av dem hadde noen ømme følelser for ham, så hva i all verden hadde de tenkt på da de risikerte ryktet sitt på den måten?

– At vi forsøkte å oppmuntre mr Hurst til å fri, sa den korteste av jentene.

– Til hvem av dere? spurte Maude nysgjerrig. Ja, han hadde visst om dette komplottet og tatt henne for å være ei av disse tåpelige jentene i halvmørket.

– Hvem som helst av oss. Mamma tror han vil gjøre det, fordi han vil at pappa skal investere i teateret hans, men vi er ikke så sikre, for han gir oss aldri noe oppmerksomhet. Vi forstår det ikke, la hun naivt til, – for vi har veldig god medgift.

– Kanskje mr Hurst allerede er knyttet til noen andre, dristet Maude seg til å si. Irritasjonen gikk mer over til fornøyelse, helt til hun innså at det meget vel kunne være tilfellet. Hun ante ikke. Eden Hurst var en veldig privat mann.

– Vel, hvis han er det, er det ikke noen blant kjøpmannsfamiliene. Da ville pappa visst om det, sa den høyeste søsteren. – Og han kan ikke gifte seg med noen i sosieteten. Han er jo en lausunge.

Det var en lettelse. Så sank ordene til miss Corwin inn. – Hva for noe?

– Lausunge. Selv om mamma sier at vi ikke skal bruke det ordet, og i stedet si kjærlighetsbarn. Men det spiller egentlig ingen rolle, for hans far var en italiensk prins eller noe tilsvarende stort.

Det kunne forklare hudfargen hans, tenkte Maude forvirret. Var virkelig Eden Hurst uektefødt? Hun hadde aldri hørt noen hviske om det, men så var det da heller ikke den slags det ble snakket om når ugifte kvinner var til stede. Gode Gud, hvis han var det, kom det til å bli enda et hinder å forsere. Handelsvirksomhet var ille nok, den skandaløse teaterverdenen enda verre. At han var kjærlighetsbarnet til en italiensk prins ville neppe virke formildende. Faren kom til å få hjerteklapp, stakkars mann, når han endelig ble presentert Eden Hurst som svigersønn.

Drosjen stanset. – Vi er hjemme.

– Og hvordan har dere tenkt å komme dere inn? spurte Maude. De så ikke ut til å være altfor bekymret for det.

– Kjøkkenveien. Jenta stanset på vogntrappen. – Takk, lady Maude.

– Vel, gjør ikke noe slikt igjen. Hvis jeg var dere, ville jeg ikke nevne dette lille eventyret for noen, la hun til. – Og vær snill å be kusken kjøre meg til Berkeley Square.

*

Maude satt i dype tanker da vognen stanset igjen. Døren var treg, og lyset fra faklene på hver side av huset flakket vilt i vinden. Hun snublet nesten da hun steg ned fra vognen, og ble stående og skjelve mens hun fomlet i pompaduren.

– Det er i orden, my lady, mr Hurst har betalt, sa mannen og lente seg ned for å slå døren igjen.

– Å. Så snilt av ham. Maude kjente seg plutselig veldig trett. De lave trappetrinnene opp til inngangsdøren virket endeløse når hun så på dem. Hennes håp for kvelden hadde vært vage, bortsett fra å få kontakt med Eden Hurst, men hun hadde ikke ventet å bli nådeløst kysset og deretter ende opp som anstand for to jenter.

– Han har kommet etter for å se til at du er trygt hjemme, la mannen til over skulderen idet hesten satte av gårde.

Da hun stirret over torget, så hun en annen drosje stanse, og en høy skikkelse sto i den åpne døren. Han løftet en hånd til hilsen da han oppdaget at hun så på ham, før han satte seg inn igjen. Maude trakk kappen rundt seg og løp opp trappen til Jessicas hus. Nå var hun lys våken.