Kat Cantrell

Sladder og skandaler

Oversatt av Mona Berge

MINISERIE: BARE PÅ PAPIRET

Et «Ja!» burde løse alle problemene deres. Men det viser seg snart at kjærligheten har andre planer … Les om tre ekteskap som tar en helt annen retning enn det noen hadde trodd. Dette er andre del i miniserien Bare på papiret.

Kjære leser!

Jeg elsker historier om arrangerte ekteskap, særlig når det er mye som står på spill – og det kan knapt bli mer risikabelt enn når man blander inn politiske ambisjoner.

I seriens andre bok er det Hendrix Harris som spiller hovedrollen. Han er en beryktet playboy som innerst inne ønsker å tilhøre noe som er ekte og legitimt. Han får sjansen til det da en het natt i Las Vegas med Rosalind Carpenter truer valgkampen til moren hans. Det beste å gjøre er å gifte seg med Roz for å dysse ned skandalen. Roz har sine egne grunner til å si ja til et bryllup på papiret, og bare noen av dem har med klovner å gjøre. Ja, klovner! Ingen spoilere.

Jeg håper du vil like serien like godt som jeg!

Kat Cantrell

1

Det var på tide at turistkontoret i Las Vegas byttet slagord, for det som skjedde i Las Vegas, ble ikke værende der. Faktisk hadde det som skjedde i Las Vegas fulgt Hendrix Harris hjem til Nord-Carolina og spredt seg ut på alt som var av nyhetsmedier.

Han ville ha tilbake pengene, en trylleformel som kunne få en hel by til å miste hukommelsen, og en paracet.

Men selv han måtte innrømme at fotografen hadde fått et godt bilde av Hendrix og Rosalind Carpenter. Bildet var erotisk uten å være pornografisk. Det var godt gjort siden begge var splitter nakne. Men alle de strategiske stedene var kunstferdig tildekket. Det var vel også derfor det ikke hadde støtt på noen hindringer på sin vei gjennom sosiale medier. Ja, det var et fint bilde. Man kunne til og med se dampen som steg opp fra boblebadet.

Og fordi den fotografen hadde vært på rett sted til feil tid, var det slutt på flaksen hans.

Han hadde vært forberedt på at moren kom til å få hjerteinfarkt når hun så sønnen sin naken sammen med datteren til den rikeste mannen i Nord-Carolina. Hun hadde til og med sagt klart fra at han måtte sørge for å beholde klærne på når hun stilte som kandidat i guvernørvalget.

Der hadde han tatt grundig feil. Moren var blitt over seg av begeistring fordi han hadde sjekket opp datteren til Paul Carpenter. Så begeistret var hun blitt at hun hadde fått Hendrix til å si seg enig i at alt ville ordne seg bare han giftet seg med Rosalind.

Denne skandalen var hans feil, og det var opp til ham å gjøre det godt igjen. Det var iallfall det han fikk høre. Carpenter-familien hadde gamle penger og stor innflytelse, noe som kunne bli et verdifullt bidrag til Harris-familiens nye penger. Det ville bli en god balanse.

Han knurret innvendig fordi han var glad i moren og respekterte henne for mye til å knurre høyt. Men han satte i gang med å finne ut hvordan han skulle komme i kontakt med Roz. Det som hadde skjedd i Las Vegas, hadde vært en typisk engangsgreie. Nå var han nødt til å overbevise henne om at hun elsket planen til moren hans.

Hendrix hatet ikke tanken på ekteskap i seg selv, ikke når det løste så mange problemer. Derfor hadde han nå satt seg som mål å få henne til å si ja uten å nøle når han fridde til henne.

Det eneste problemet var at han ikke hadde snakket med henne siden den natten, og de hadde vært enige om at de ikke skulle møtes igjen. En ubetydelig detalj. Når han først bestemte seg for noe, kunne ingenting stoppe ham.

Han fikk til og med flaksen tilbake. Roz hadde ikke blokkert alle snikene som la ut adressen hennes på lysskye steder som oppga en hvilken som helst adresse så lenge man betalte godt nok. Hendrix hadde ingen skrupler med å betale den prisen.

Han kjørte til bygningen der Rosalind Carpenter bodde i Fayetteville Street. Han kjørte selv i stedet for å bruke limousinen med privatsjåfør. Han ville ligge lavt til han fikk dette i boks. Når hun hadde sagt ja, kunne de vise seg frem for hele verden – med klær på.

Han sjarmerte seg forbi dørvakten. Det var en egen evne han hadde, og den benyttet han seg ofte av. Så ventet han tålmodig til noen med rettmessig tilgang til etasjen hennes gikk inn i heisen. Han kom med en hjerteskjærende historie og fikk bli med opp.

Hun fortrakk ikke en mine da hun lukket opp døren.

Men det gjorde han.

Helsike heller. Hvordan kunne han ha glemt hva hun gjorde med ham? Denne kvinnen oste av sensualitet. Det var så vidt han ikke gikk rett i bakken.

Hun spisset de fyldige leppene og betraktet ham med et ertende, om enn noe kjølig blikk. «Du er ikke særlig flink til å følge instruksjoner», sa hun og lente seg mot dørkarmen. Han fikk et glimt av et langt, smekkert ben i splitten i det lange skjørtet hennes.

«Hukommelsen din er ikke særlig god», parerte han og smilte. «Jeg husker at jeg fulgte alle instruksjonene dine. ’Raskere, hardere, ta meg bakfra’. Jeg kan ikke komme på noen instrukser jeg nektet å følge.»

Hun hevet et bryn. «Bortsett fra det med at det skulle være en engangsgreie? Du var enig med meg da jeg sa at vi ikke skulle møtes igjen.»

Hendrix smilte avvæpnende. «Hvis du skal drive med ordkløveri, så ja. Jeg er ikke så opptatt av sånt.»

«Ok, hvorfor er du her? Jeg er ganske sikker på at du ikke kom for å ’slå av en prat’.»

Det var ingen grunn til å hale det ut. Begge hadde like stor skyld i skandalen, og begge hadde gode grunner for å gjøre noe med det. Hendrix tillot seg å nyte synet av henne. I motsetning til andre kvinner han kjente, var hun ikke bare en slående skjønnhet, hun var lynende intelligent også. Han skjønte fremdeles ikke hvorfor det skulle en tur til Las Vegas til for at de skulle havne til sengs sammen. De hadde tilhørt samme bekjentskapskrets i årevis.

«Du så bildet», sa han til slutt.

«Ja, jeg og resten av verden. Men det har gått en uke, så jeg skjønner ikke hva som fikk deg til å oppsøke meg nå.»

«Vi må definitivt gjøre noe med den ødelagte hukommelsen din. Hvis du kan se på det bildet uten å få lyst til å gjenta opplevelsen, må det være noe galt med deg.» Han gjengjeldte det megetsigende blikket hennes.

Hun la armene i kors over den tynne toppen. Brystene ble presset opp, noe som ikke akkurat la en demper på appetitten hans. «Det er ikke noe i veien med hukommelsen min. Det som skjedde i Las Vegas, var mitt siste sprell. Jeg fortalte deg det.»

Ja, hun hadde fortalt ham det. Flere ganger. Mens de lå nakne i sengen hennes. Og kanskje en gang i dusjen. De hadde holdt på hele natten, og han hadde så vidt rukket bryllupet til Jonas dagen etter. Da hadde han ikke hatt noen tanker om å møte henne igjen.

Men det var da. Helene Harris kunne bli den neste guvernøren i Nord-Carolina, og hun hadde fått ham til å tenke i andre baner. Men det hadde tatt en uke med overtalelseskunster for å få ham til å gå med på et bryllup som en slags motgift. Akkurat nå hadde han ingen motforestillinger mot den planen. Nå gjensto det bare å overtale Roz og fjerne alle motforestillingene hun måtte ha.

«Det bildet var uheldig, men gjort er gjort. Det vi må gjøre nå, er å begrense skadene. Mors rådgivere mener at det beste vil være at vi gifter oss. Ekteskapet behøver ikke å vare lenge, bare til valget er over. Da kan vi skille oss i all stillhet.»

Roz lo perlende. «Din mors rådgivere? Den var god, Hendrix.»

«Har ikke faren din rådgivere?» Carpenter Furniture var et gigantisk, verdensomspennende forretningsimperium. Faren hennes hadde vært direktør der de siste tretti årene. Han hadde også folk rundt seg som han lyttet til.

Hun så sint på ham. «Mulig det, men de spyr ikke ut vås om at et bryllup kan løse et ikke-eksisterende problem. Denne samtalen er kjedelig, og jeg har mye å gjøre. Ha det.»

«Hei, hei, ikke så raskt.» Hendrix stakk foten i dørsprekken før Roz rakk å smelle igjen døren. På tide å skifte taktikk. «Bli med ut og ta en drink med meg. Vi kan snakke om dette som to fornuftige, voksne mennesker.»

«Ja, for du og alkohol skaper en rasjonell atmosfære.»

Tonen var spydig, men hun var så søt at han måtte smile. «Huff da. Nå innrømmet du nesten at jeg kan gjøre deg vill og gal.»

«Dette gidder jeg ikke.» Hun klemte nesten i stykker foten hans da hun prøvde å smelle igjen døren, men han ble stående til tross for smerten.

«Vent, Roz.» Han senket stemmen og la an sin mest sjarmerende og overtalende tone. «Gi meg fem minutter, vær så snill. Etterpå kan du knuse tærne mine.»

«Vil ordet bryllup komme ut av munnen din igjen?»

Han nølte. Uten det hadde han ingen grunn til å være her. Men han trengte henne mer enn hun trengte ham. Trikset var å sørge for at hun aldri ble klar over det.

«Er det virkelig for mye forlangt å overveie en forening av to familier som kan gagne alle parter? Spesielt med tanke på det bildet som nå sirkulerer på nettet.»

Han så at hun tenkte seg om. Ok, da skulle han ikke forsøke å spille mer på den gode kjemien de unektelig hadde. For det nyttet åpenbart ikke. Her gjaldt det å bruke logisk sans.

«Kan du med hånden på hjertet si at du ikke har opplevd noe negativt etter det som skjedde?» spurte han. «Det har nemlig jeg, ellers ville jeg ikke ha stått her. Jeg vet at vi ble enige om at vi ikke skulle treffes igjen. Jeg vet hvorfor også. Men situasjonen har endret seg.»

Men ikke grunnene som lå bak avtalen deres.

Han og Roz sammen var som en gnist som flammet opp til en skogbrann. Når sant skulle sies, hadde han gjort flere ting i løpet av én natt med Roz enn han hadde gjort med de ti siste kvinnene han hadde datet. Men da solen sto opp, var eventyret over. Han hadde en regel han aldri brøt, og det var at han aldri skulle bli forelsket. Han hadde inngått en pakt med to studiekamerater en gang i tiden. Men det var ikke bare pakten som holdt ham igjen. Han var blitt avvist nok her i livet, og den beste måten å unngå å bli såret igjen på, var å holde seg unna alt som hadde med nærhet og intimitet å gjøre. Derfor holdt han seg til ennattsligg.

Men takket være morens overtalelseskunster, hadde han gått med på å møte Roz igjen. Hun fikk være unntaket som bekreftet regelen.

«Så denne ekteskapsplanen skal liksom fikse alt? Slik jeg ser det, er alt din skyld. Hva får jeg igjen for det?»

Som om ikke det var hun som hadde lagt an på ham på dansegulvet og kledd av ham med blikket. Straks kroppene deres rørte ved hverandre, visste begge hva utfallet kom til å bli.

Men hun hadde ikke nektet for at bildet hadde skapt en del vanskeligheter for henne. Hvis hun hadde gjort det, ville han ha minnet henne på at ved totiden den natten, hadde hun fortalt ham at hun ville endre ryktet hun hadde som den skandaløse Carpenter-datteren. Det bildet kunne umulig ha bidratt til at ryktet hennes var blitt noe bedre. Men et respektabelt ekteskap ville så absolutt gjøre det.

Han måtte bruke den strategien. «Helene er fordelen din. Du blir svigerdatteren til Nord-Carolinas neste guvernør. Jeg skjønner ikke hva som er problemet.»

«Du er problemet.» Hun nikket mot ham. «Jeg sprekker snart av nysgjerrighet. Hva får du ut av det?»

Legitimitet. Det var ikke enkelt å oppnå i hans verden. Familiens tobakksimperium var ikke en respektert virksomhet, og han var sønnen som faren hadde fått utenfor ekteskap og aldri vedkjent seg.

Men det sa han ikke. I stedet sa han: «Sex.»

Hun himlet med øynene. «Du lyver så det renner av deg. Det siste du behøver å mase om, er at en kvinne skal gå til sengs med deg.»

«Det høres ut som en kompliment.» Han beveget brynene megetsigende for å skjule hvor skjelven han var. Hvordan hadde hun gjennomskuet ham så lett? Sånn var det å forhandle med en smart kvinne.

«Det var det ikke. Forførelse er ingen kunst så lenge du allerede sitter med alle kortene på hånden.»

Han måtte le, men han var usikker på om han skulle takke henne for rosen. «Jeg drar ikke herfra uten et svar. Gift deg med meg, og skandalen forsvinner.»

Hun ristet på hodet og smilte listig. «Over mitt lik.» Hun dyttet foten hans vekk fra dørsprekken og lukket døren med et lavt klikk.

Hendrix ble stående forfjamset og stirre på døren. Rosalind Carpenter hadde nettopp sagt nei til frieriet hans. Til tross for at det ikke fantes noen følelser med i spillet, sved avvisningen temmelig kraftig.

*

Roz lente seg mot døren og lukket øynene.

Ekteskap. Med Hendrix Harris. Hvis hun ikke hadde forstått hvorfor han la frem et så latterlig forslag, ville hun ha ringt politiet og bedt dem hente galningen som prøvde å ta seg inn i leiligheten hennes.

Men han var ikke gal. Han var bare veldig oppsatt på å løse et problem.

Det var hun også.

Den store forskjellen var at faren hennes ikke rådførte seg med noen for å hjelpe henne. I stedet satt han i elfenbenstårnet sitt og var skuffet over henne. Igjen. Hun hadde tenkt å gjøre noe med det, men hun ville ikke gifte seg med den mannen som hadde skapt skandalen i utgangspunktet.

Som om ekteskap var løsningen på alt. Det var det ikke, og spesielt ikke når det gjaldt Hendrix Harris som var beryktet for playboylivet sitt. Han brukte og kastet kvinner akkurat som det passet ham. En del av henne hadde vært nysgjerrig etter å finne ut om han var slik som alle påsto at han var.

Hun burde ha rømt med det samme hun kjente ham igjen. Men nei, hun hadde kjøpt en drink til ham i stedet. Hun var flink til å oppsøke problemer, og problemer hadde hun fått.

Han var nettopp den typen mann hun var svak for – råkjekk, rampete og litt vill og farlig. Hun visste egentlig ikke hvordan hun hadde klart å stenge døren igjen foran nesen på ham i stedet for å invitere ham inn for mer sex.

Hun roste seg selv for at hun hadde vært så standhaftig. Det som skjedde i Las Vegas, hadde markert slutten på det ville livet hennes. Hun hadde dratt dit sammen med venninnen Lora for å slippe seg løs et sted som var kjent for utskeielser og skandaløse opptrinn. Men det fikk sjelden noen konsekvenser så lenge det skjedde der.

Hun hadde fortalt ham rett ut at dette var den siste heisaturen hennes. Hun hadde til og med bedt ham om å sørge for at det ble en minneverdig natt som satte punktum for den fasen av livet hennes. Hun hadde planer om å gjøre faren stolt for en gangs skyld når hun kom tilbake til den virkelige verden.

I stedet hadde hun fått nøyaktig de problemene hun hadde prøvd å unngå, og mer til.

Det måtte hun ordne opp i. Og hun måtte ordne opp før hun lot Hendrix komme i nærheten av henne igjen. Det var et annet problem. Han hadde gjort den natten så minneverdig at hun knapt klarte å tenke på noe annet. Selv nå, fem minutter etter at hun hadde avvist ham, var hun varm og skjelven. Hun forbannet denne svakheten hun hadde for råkjekke playboyer og gikk for å skifte. Hun skulle starte et nytt liv og gjøre faren stolt. Og hun skulle gjøre det på sine egne premisser.

Ekteskap. Rosalind Carpenter. Det passet ikke sammen under noen omstendigheter, og det var definitivt ikke på den måten hun kunne gjøre faren stolt.

Hun hadde sett hvordan faren hadde kjempet med å takle morens langvarige kreftsykdom. En slik form for sorg og smerte appellerte ikke til henne. Til døden skiller dere ad var ikke bare en frase. Hun tok et slikt løfte på alvor. Den beste måten å sette et slikt løfte på prøve på, var å la være å avgi det i det hele tatt.

Roz tok av seg det morsomme, flørtende antrekket hun hadde hatt på seg under brunsjen med Lora, og tok på seg et svart blyantskjørt og en lyseblå, langermet silkebluse som skrek «seriøs forretningskvinne» lang vei. Hun satte opp det lange håret i en elegant topp, kikket på klokken og så at hun var sent ute. Hun hadde avtaler hele ettermiddagen på grunn av den nye veldedighetsstiftelsen hun hadde grunnlagt.

Hun kom frem til det lille forretningslokalet hun hadde leid og gransket fasaden for fjortende gang. Det var ikke noe skilt der ennå. Det var en av de mange oppgavene hun måtte jobbe med denne uken for å få Clown-Around i gang. Det var noe hun virkelig brant for. Og kanskje var det en slags form for terapi.

Hun var fremdeles redd for klovner, men hun nektet å innrømme at fobien startet da hun satt ved morens sykehusseng dag ut og dag inn. Dessuten behøvde hun ikke å rettferdiggjøre eller forklare seg for noen, så hun gjorde ikke det. Folk behøvde ikke å vite noe annet enn at Rosalind Carpenter hadde grunnlagt en veldedig stiftelse som lærte opp klovner til å jobbe på barneavdelinger på sykehus. Ferdig med det.

Hun hadde fått levert et skrivebord som var så altfor stort. Hun hadde bestilt det fra familiebedriftens møbelkatalog og valgt det største hun fant. Faren pleide alltid å si at man skulle kjøpe møbler som passet til de omstendighetene man ønsket seg, ikke de man hadde. Kjøp kvalitet, så varer det til du har oppnådd drømmen, var slagordet hans. Derfor hadde hun kjøpt et skrivebord som fikk henne til å føle seg som leder for en fremgangsrik stiftelse.

Hun kastet seg over fjellet av papirarbeid med stor iver, fylte ut skjemaer og bestilte varer. Det var fryktelig mye som skulle gjøres, og når det ikke fantes penger til å ansette hjelp, måtte hun gjøre alt selv.

Telefonen ringte. Det var en kvinne fra et av sykehusene Roz hadde ringt til. «Ms. Smith, så hyggelig å høre fra deg», sa Roz. «Jeg vil gjerne vite hva dere krever for at Clown-Around kan føres opp på listen over godkjente organisasjoner dere samarbeider med.»

«Vi har allerede en godkjent organisasjon vi samarbeider med. Vi trenger ikke flere.»

«Å. Jaha, men vi kan føres opp på en reserveliste, kanskje? I tilfelle dere trenger noen som kan steppe inn på kort varsel.»

«Det skjer nesten aldri. Dessuten kommer ikke klovnene til faste tider.»

Dette lovet ikke godt. Roz ble urolig og bekymret. «Det må da være fint å ha tilgang til noen som kan muntre opp pasientene på barneavdelingen. Hvis de klovnene dere har nå, kommer og går som de vil, kan dere jo føye til noen av mine. En klovn er en klovn, ikke sant?»

Den lange pausen var illevarslende. Roz stålsatte seg for svaret.

«For å være helt ærlig, Ms. Carpenter, så vil ikke styret samarbeide med en organisasjon du leder», sa Ms. Smith rett ut. «Vi er pålagt å redegjøre for enhver kontakt pasientene har med utenforstående. Klovnene må ha en vandelsattest, og det må foretas en grundig bakgrunnssjekk på hver og en. Vi må være trygge på at vi ikke utsetter pasientene for … upassende oppførsel.»

Roz ble varm og kald om hverandre. Ryktet til lederen av den nye stiftelsen ødela for dem. «Jeg antar at jeg havner i kategorien for upassende oppførsel. Kan jeg få spørre om hvorfor du ringte meg tilbake?»

«Av respekt for din far. En av mellomlederne hans sitter i sykehusstyret. Visste du ikke det? Vel, da er det ikke noe mer å si om den saken.»

«Takk for at du var ærlig.» Roz avsluttet samtalen og slapp telefonen ned på skrivebordet. Hun skalv på hendene. Døren ble åpnet, og inn kom Hendrix Harris. «Hva gjør du her!» glefset hun. «Hvordan fant du meg?»

Han svarte ikke med det samme, bare sto og så seg rundt i det spartanske lokalet med utilslørt nysgjerrighet. «Jeg fulgte etter deg, men jeg ville ikke forstyrre mens du snakket i telefonen, så jeg ventet.»

«Så snilt av deg», sa hun spydig og grep telefonen for å ringe politiet. «Du har to sekunder på deg til å forsvinne før jeg ringer politiet.»

I stedet for å skynde seg ut – noe han burde ha gjort – gikk Hendrix rundt skrivebordet og tok fra henne telefonen. «Hvorfor i all verden skulle du gjøre det? Vi er venner.»

Hun klarte ikke å stoppe tårene som vellet opp. Fanken også. Hun ville ikke gråte foran øynene på Hendrix.

«Vi kan bli venner», sa han lavmælt og oppriktig. «Venner hjelper hverandre. Du ga meg ikke sjansen til å fortelle deg hvordan vi kan hjelpe hverandre.»

Hun trengte hjelp, men det hadde hun ikke tenkt å fortelle ham. Hun var fremdeles ute av balanse etter den telefonsamtalen, men hun tok seg sammen med en kraftanstrengelse.

Hun nikket mot gulvet. «Du har krysset grensen med en meter. Rygg.»

Problemet var at hun likte at han sto der han sto – med hoften lent mot skrivebordet og alle godsakene i øyehøyde. Hun hadde sett ham naken og visste at han så ut som en gresk gud, særlig når det gjaldt de edlere delene. Hun kunne ha stirret på den nakne kroppen hans i timevis uten å bli lei.

Og hva var det med de brune øynene hans som fikk henne til å reagere så sterkt? Ett blikk fra ham, og hun ble mo i knærne. Det irriterte henne. Hvorfor kunne han ikke være stygg, ha pukkelrygg og klumpfot?

Det var idiotisk å tenke sånn. Hadde han vært stygg som et troll, hadde hun aldri sjekket ham opp i Las Vegas, og da ville hun ikke ha befunnet seg i denne situasjonen.

Nå måtte hun betale prisen for den utskeielsen, men hvor høy den ble, visste hun ikke ennå.

Hendrix la telefonen hennes ned på skrivebordet. Han antok med rette at han hadde fanget oppmerksomheten hennes og at trusselen ikke kom til å bli gjennomført. For øyeblikket. Hun kunne kaste ham ut hvis det ble nødvendig. Eller så kunne hun trille stolen litt bakover og flytte mannen i en bedre stilling slik at de kunne …

Nei. Hun ristet på hodet. Dette var faren ved å være i samme rom som ham. Hun glemte alt om passende oppførsel og sunn fornuft.

«Gjør deg selv en tjeneste og hør på hva jeg har å si. Jeg vet ikke hva du tror jeg vil foreslå. Det jeg ser for meg, er at det starter og ender med et partnerskap.»

Det hadde hun ikke fått med seg, nei. Hun hadde sett for seg en masse sex i hovedrollen, og det måtte hun klare seg uten fordi hun hadde startet et nytt og bedre liv.

Men et partnerskap var noe annet. Det kunne by på muligheter. Hun la an en kjølig mine og la armene i kors. Det var mest for å hindre seg selv i å ta på ham. «Snakk fort. Jeg skal høre på deg i fem minutter.»