Catherine Mann

Tvillingsjarm

Oversatt av Barbro Tveite

MINISERIE: ALASKAS SVARTE GULL

Følg de to familiene Steele og Mikkelson der de forsøker å løse fortidens feider under Alaskas iskalde himmel. Dette er del fire i miniserien Alaskas svarte gull.

Catherine Mann, som har vunnet flere priser for bøkene sine, bor på Floridas solrike kyst sammen med mannen, som er pilot, og deres fire barn. Etter en fullført grad i teatervitenskap jobbet hun som lærer og drev også en teaterskole, før skrivingen tok overhånd. Catherine sitter gjerne nede ved vannet med laptopen og skriver brev eller jobber med et nytt manus.

1

Noen kvinner drømmer om å føde på et sykehus mens mannen holder dem i hånden.

Noen ser for seg at de føder hjemme mens drømmemannen puster ved siden av dem.

Ingen fantaserer om å sette et nytt liv til verden i en SUV under en snøstorm mens eksforloveden tar imot barnet. Eller i Naomi Steels tilfelle: barna. Flertall. To stykker. Det første ville snart komme ut.

«Press! Press, Naomi, press!» Royce Millers dempede, dype stemme lød selvsikker inne i bilen hans, der varmeapparatet sto på fullt mens snøen pisket mot karosseriet.

«Jeg presser, for helvete! Jeg har presset.» For det var ikke nødvendig å vente. Ingen hjelp var på vei. Mobildekningen var nesten null på den folketomme motorveien nord for Anchorage i Alaska. Sporadisk dekning ga bare et ørlite håp om at noen hadde hørt deres bønn om hjelp etter at hun hadde fått rier en måned for tidlig.

Om nå hjelpen kunne komme frem i denne snøstormen.

Ryggen på bilsetene hadde blitt senket, hun hadde tepper under seg og kriseutstyr, inkludert et førstehjelpsskrin, ved siden av seg. Heldigvis hadde han sørget for at bilen var godt utstyrt i tilfelle han ikke skulle klare å kjøre videre på grunn av en storm. Selvfølgelig hadde han det. Han var alltid analytisk og velorganisert – en dyktig vitenskapsmann og professor som planla for alle eventualiteter.

Som advokat var hun også analytisk, men hun var mer kjent for å ha sans for det dramatiske, noe som hadde kommet til nytte i rettssalen mer enn én gang.

Royce satt på kne på gulvet med den muskuløse kroppen sammenklemt, men likevel klarte han å se avslappet ut. Som om han hadde kontroll.

Smerten rev i henne. Hele kroppen var fylt av en eneste stor muskelkrampe, verre enn noe hun hadde lest eller hørt om på svangerskapskurset. Teoretisk forsto hun at det ikke var nok å presse et par ganger, særlig ikke for en førstegangsfødende, men hun var så sliten. På nippet til å gi opp. Hun var på gråten og lengtet etter å skrike, men hun hadde ikke lyst til å gjøre det enda vanskeligere for Royce. Han var nok engstelig, til tross for at han så rolig ut.

Svetten rant nedover ansiktet hans.

Og hun visste at denne rien ikke kom til å få barnet ut. Skuffelsen sved mens smerten ga seg. Hun pustet ut og prøvde så godt hun kunne å samle nye krefter.

Det var i ferd med å bli mørkt, og lampene inne i bilen ga lite lys. Royce hadde hengt opp to lommelykter med elastiske stropper. Hun prøvde å la være å tenke på hva som ville skje hvis dette tok for lang tid og de slapp opp for bensin.

Etter å ha tilbrakt flere måneder i sengen på grunn av høyt blodtrykk, hadde legen i dag avbrutt sengeleiet hennes. Da de var ferdige hos legen, hadde hun bare ønsket å kjøre en liten tur og feire at hun kom til å ha mer frihet den siste måneden av graviditeten.

Hun var sikker på termindatoen, ettersom det hadde vært prøverørsbefruktning med donorsæd. Da hun hadde tatt beslutningen, hadde hun vært engstelig for at sjansen til å bli mor var i ferd med å løpe fra henne. Det var før hun møtte den eksentriske forskeren Royce Miller. Forholdet deres hadde vært dødsdømt fra starten. Hun hadde vært to måneder på vei, og det hadde vært altfor lett for ham å bruke barna hennes som substitutt for fortiden.

Royce klappet henne på kneet. «Er du varm nok?» Stemmen hans druknet nesten i den ulende vinden. «Jeg har jakken min klar til barna, men du kan få T-skjorten min.»

Hun visste at svettedråpene i pannen hans ikke skyldtes temperaturen inne i bilen.

«Jeg er varm.» Selv om hun hadde frosset, kunne hun ikke ha tatt imot mer fra Royce. Han hadde ofret så mye av livet sitt for henne, selv etter at de brøt forlovelsen. Det virket som om han hadde følt seg forpliktet til å bli ved hennes side til barna ble født. Hver eneste dag siden bruddet hadde vært en bittersøt tortur. Å være sammen med ham gjorde henne trist, men også besluttsom.

Og hun hadde trengt den besluttsomheten for å holde stand – det hadde vært riktig av henne å gjøre det slutt – og motstå denne stae mannen. Han hadde fortsatt med å dukke opp med sin egen agenda.

Som å insistere på å kjøre henne til legen i dag, selv om hun hadde over et dusin familiemedlemmer som ville ha vært villige til å hjelpe. Etter legetimen hadde de ikke kjørt langt, og det hadde vært meldt pent vær. De hadde gjort alt riktig.

Nok en ri traff henne. Hun motsto trangen til å skrike, og tvang seg til å puste jevnt inn og ut – vel, så jevnt som mulig. Den fjerne lyden av Royce som tellet til ti, virket beroligende inntil rien ga seg og hun kunne slappe av igjen.

Han var alltid så omhyggelig og nøye, i motsetning til henne. De hadde gjort det slutt to ganger. Det vil si at de hadde sluttet å ligge med hverandre, og at det var tabu å nevne kjærligheten de hadde delt.

Men her befant hun seg, fanget i en snøstorm sammen med ham, akkurat som den dagen de traff hverandre for nesten seks måneder siden. Forlovelsen hadde tatt slutt nesten like raskt som den hadde begynt.

De var for forskjellige. De ønsket seg forskjellige ting.

Først hadde de slitt med hennes behov for å bevise sin styrke og selvstendighet, en bivirkning av hennes kamp mot kreft da hun var i tenårene. Han hadde vært så overbeskyttende at det hadde virket kvelende på henne. Til slutt hadde de løst det. Likevel hadde det vært et annet og større problem, noe de ikke kunne forandre på.

Han var en begavet mann som likte å være alene og som trivdes med arbeidet sitt, men han strevde med følelsesmessig usikkerhet og lette etter en ’erstatningsfamilie’. Hun var utadvendt og elsket å være i rettssalen og sammen med sin store, høyrøstede familie. Hun hadde nesten blitt sprø i den avsidesliggende hytta deres. Og han hadde gått på veggene da de prøvde å bo i byen. Hun hadde ikke orket å se ham miste det som gjorde ham så spesiell. De hadde blitt nødt til å innse at de var for forskjellige.

Han var en utmerket mann. Det plaget henne mest av alt. Likevel hadde hun prøvd å skyve ham vekk, men uansett hva hun hadde sagt eller gjort, ville han ikke forsvinne. Staheten hans gjorde henne bare enda mer overbevist om at alle følelser han hadde investert i forholdet deres, bare dreide seg om barn.

Han hadde insistert på å holde kontakten under graviditeten og hjelpe til selv om barna ikke var hans biologiske barn. Å treffe ham var uhyre vanskelig. Hjertet hennes brast om og om igjen. Men ettersom han var konsulent for oljeselskapet til hennes familie, kunne de ikke unngå hverandre fullstendig. De ble nødt til å lære seg å omgås på en fredelig måte.

Hun hadde bare ikke ventet at det å omgås ham skulle inkludere at han var plassert mellom de bøyde knærne hennes mens han tok imot tvillingene.

Smerten skar igjennom henne igjen – så hardt at panikken bygget seg opp. «Jeg er redd», stønnet hun. «Hva om noe er galt? Vi er langt fra folk …»

«Pust, Naomi, pust! Alt kommer til å gå bra.»

«Som om du har noe annet valg enn å si det.»

«Alt var bra under undersøkelsen.» Han tidde, så fortsatte han med mer intens stemme: «Barnets hode nærmer seg. Du klarer det. Kom igjen, Naomi!»

«Hvordan vet du det?» stønnet hun surmulende mens hun presset.

Han la hånden på kneet hennes og fanget blikket hennes med de mørkebrune øynene sine da rien ble svakere. Han var rolig. «Jeg har faktisk tatt imot et barn en gang tidligere.»

«Har du?» Hun hadde så lyst til å tro på det.

«Har jeg aldri fortalt deg det?» Smilet i det pene ansiktet hans tente et håp i henne.

«Nei.» Men så hadde de ikke kjent hverandre et år engang. Så mye lidenskap og deretter hjertesorg hadde blitt presset inn i et kort tidsrom. Til å begynne med hadde de ikke klart å holde fingrene fra hverandre.

«La oss få disse barna ut, deretter skal jeg fortelle deg alt sammen.»

Den neste rien var kraftigere enn de andre. Trykket bygget seg opp og ble sterkere. Så forsvant det, og bilen ble fylt av … skrik. Barnet hennes. Naomi fikk tårer i øynene, og synet av Royce som holdt opp den nyfødte, ble uskarpt.

«Det er en jente», sa han med tykk stemme og bekreftet det ultralydbildene hadde vist.

Men å høre det nå fikk det likevel til å ile igjennom henne.

«Er alt bra med henne?»

«Hun har gode lunger, ti fingre og ti tær.»

Etter at Royce hadde lagd knute på navlestrengen og lagt parkasen sin rundt den nyfødte, rakte han henne til Naomi. Hun la henne inntil seg og undret seg over å kunne se barnet sitt for første gang. Kjærligheten vellet opp i henne, og hun så på Royce. Akkurat da kom det en ny ri. Han la barnet ved siden av henne.

Naomi stønnet. «Nå er jeg … helt sikker på at … du har … tatt imot et barn før.»

Den lave humringen hans fylte bilen rett før trykket bygget seg opp igjen for deretter å forsvinne. Så hørte hun nok et barneskrik.

«Naomi, du har fått enda en frisk jente.» Den glade stemmen til Royce skalv litt, noe som tydet på at han hadde vært mer nervøs enn han hadde gitt uttrykk for.

Hvordan kunne han ha unngått å være det?

Men det eneste som spilte noen rolle nå, var at tvillingene hennes var trygge. Lettet sank hun bakover, holdt den førstefødte inntil seg og strakte frem armen etter den andre.

Royce la den rosa parkasen hennes rundt den sist fødte og rakte henne til Naomi. Hun stirret inn i de nysgjerrige øynene og tenkte på søsteren sin, Breanna, som døde for over et tiår siden sammen med deres mor.

Naomi og søsteren hadde vært nært knyttet til hverandre. De var toeggede tvillinger. Skjønt folk hadde ofte trodd at Breanna var Marshalls tvillingsøster, siden hun hadde foretrukket ham da de var små. Hvem visste hvordan søsteren ville ha sett ut som voksen, ettersom hun hadde dødd da hun var barn? Naomi svelget klumpen i halsen og fokuserte på nåtiden. Gleden.

Royce la et teppe over henne. «Jeg har sendt tekstmeldinger og bedt om hjelp. La oss glede oss over barna og holde oss varme mens vi venter.»

Han la seg inntil henne. Å, som hun hadde savnet denne nærheten. En gang hadde hun drømt om dem liggende som dette, men i en sykehusseng sammen med barna – som en familie.

Hun så på ham og oppdaget at han kikket på barna, og dermed kunne hun se lenger på ham. Det var så mye mer ved ham enn et flott utseende. Tiltrekningen skyldtes mer enn den slanke, muskuløse kroppen. Og han fikk ekstrapoeng for det tykke, mørke, bustete håret som var en tanke for langt.

Jo da, alt sammen var forlokkende.

Men det var alltid øynene hans som fengslet henne. Vinduene til sjelen. Til mannen. En mann med sylskarp intelligens i de mørkebrune øynene som boret seg inn i sjelen hennes. Det virket som om han sa: Kom med det, kvinne. Jeg kan fortsette.

Og det hadde han gjort. Han hadde vært villig til å inngå kompromisser for å gi henne – og barna hennes – en plass i livet sitt som en trist kraftanstrengelse for å gjenskape det han hadde mistet da hans tidligere forlovede hadde abortert og deretter forlatt ham.

Naomi våget ikke å håpe på en fremtid sammen med ham, nå mindre enn noensinne, ettersom stabiliteten og velværet til disse to dyrebare vesenene avhang av henne. Om bare de alle fire kunne fortsette som dette resten av livet, varme og trygge sammen mens stormen raste utenfor.

Et brak avbrøt tankene hennes, og hun så opp og fikk se et tre falle over panseret.

*

Å holde ting atskilt var lettere sagt enn gjort.

Royce Miller ønsket å være en rolig, objektiv forsker. Men dette var Naomi. Hennes barn.

Ikke hans.

Det gjorde vondt i brystet, som om han hadde pustet inn iskald luft. Han la armen fastere rundt henne mens hun døste og barna sov.

Mens hun ammet dem, hadde han sendt flere tekstmeldinger i håp om at en av dem ville komme frem. Motoren var fortsatt i gang, og han hadde med ekstra bensin. Men når de trengte den, ville han bli nødt til å prøve å få treet vekk fra panseret. Forhåpentligvis ville bilen være kjørbar, selv om det var siste utvei i dette været. Særlig med to nyfødte barn og ingen barneseter. For å spare på batteriene hadde han skrudd av alt lyset bortsett fra en av lommelyktene.

Han kunne fortsatt nesten ikke fatte at han hadde tatt imot barna, og at det sto bra til med Naomi. Lettelsen var blandet med vissheten om at han ikke ville klare å slappe av før de befant seg på sykehuset.

«Royce?» hvisket hun lavt.

Uttrykket i de trette, men vakre øynene hennes var … utrolig. De skinte sterkere enn lommelykten.

Hun hadde vært hans, og hun hadde glippet ut av hendene hans.

Det gjorde fortsatt vondt å tenke på hvordan hun hadde skjøvet ham fra seg, mistet troen på det de hadde delt og hva de kunne ha hatt sammen i fremtiden. Det var fryktelig vanskelig å tilgi.

Han strøk håret vekk fra pannen hennes. «Nå sitter vi fanget sammen igjen.»

«Bilen din er nesten like stor som den lille hytta du bodde i.» Hun smilte skjevt. «På en eller annen måte takler vi alltid de merkeligste situasjoner. Sånn som da du jaget den bjørnen ned fra bilen min første gang jeg traff deg.»

Minnene fra den dagen fylte tankene hans. Hvordan hun hadde bløffet seg inn i hytta hans for å overtale ham til å forske for familiens oljeselskap, Alaska Oil Barons. Han hadde vært negativ, men hun hadde overtalt ham med sine evner som advokat – og med smilet sitt.

Og motet hennes stilt overfor en grizzlybjørn som klatret opp på panseret på bilen hennes da hun ankom hytta hans. «Jeg tror du kunne ha taklet den selv.»

«Det tar jeg som en kompliment.»

«Det var ment som det.»

Hun var en tøff kvinne med en ukuelig energi. Han rev seg løs fra de berusende, gyllenbrune øynene hennes og så ut av vinduet. Snøen hadde blitt til sludd.

Naomi skiftet stilling. «Nå har du reddet meg igjen. Og jentene mine. Kanskje jeg kunne ha taklet den bjørnen, men jeg kunne ikke ha tatt imot mine egne barn.»

«Jeg er glad for at jeg kunne være til hjelp. Og enda gladere for at det står bra til med dere.» Så mye kunne ha gått galt. Det kunne fortsatt gjøre det hvis ikke hjelpen kom snart. «Selv om det virker som om vi har havnet i en like sprø situasjon, er mye annerledes.»

Hun klukklo. «Som det faktum at det er null sjanse for at vi kommer til å ligge med hverandre denne gangen.»

Hun banket seg på tinningen. «Jeg har god intuisjon når det gjelder sånne ting.»

Men det hadde han ikke hatt i begynnelsen. Han hadde falt for lureriet som hadde brakt henne inn i livet hans. I håp om å få kjennskap til forskningen hans og lokke ham til å tegne kontrakt med familiens selskap, hadde hun skjult at hun tilhørte familien Steele. Han hadde bare sett henne, fått lyst på henne og ignorert alle faresignalene. Nå skjønte han at de begge hadde brukt sex til å unngå å snakke om problemene som senere fikk forholdet til å gå i stykker.

Hun hvilte hodet mot skulderen hans og sukket. «Tusen takk. Du var fantastisk, og så rolig. Jeg fatter ikke at alt gikk bra. De er i live, og det samme er jeg.»

«Ja, det er du.» Han svelget.

«De er nydelige.» Stemmen hennes var fylt med kjærlighet.

«Ja, det er de.» Som sin mor. «Har du bestemt deg for hva de skal hete?»

«Mary etter min mor.» Hun kysset pannen på den førstefødte. «Og jeg tenkte å kalle henne Anna etter min søster Breanna.» Hun kysset den knyttede neven til den andre.

Begge to ble drept i en flyulykke.

Han visste godt at deres død hadde svekket hennes tro på at lykke kunne vare. Hennes kamp mot kreften da hun var tenåring, hadde gjort mistroen enda større.

«Det er en fin hyllest. Hva med mellomnavn?»

«Mary Jacqueline etter begge mine foreldre, Mary og Jack. Og jeg håper at du ikke har noe imot det om den andre får navnet Breanna Royce.» Øynene til Naomi ble fylt med følelser og en anelse sorg. «Du har alltid vært der for meg, men jeg forstår det hvis …»

«Det er perfekt. Tusen takk. Jeg føler meg beæret.» Følelsene truet med å stjele fokuset, og han skjøv dem vekk og lette etter fakta. «Jeg vil tro at de veier nærmere tre kilo hver. Det er bemerkelsesverdig for tvillinger som er født en måned for tidlig.»

Hun studerte ham et intenst øyeblikk før hun blunket og så bort. «Ikke rart at jeg var så stor som et hus.»

«Du var – og er – vakker.»

Hun himlet med øynene. «Det er omtenksomt å la være å krangle med en kvinne som akkurat har født i en bil.»

«Jeg krangler aldri.»

«Sant nok.» Hun rynket på nesen. «Men du legger bånd på deg, enten av gammel vane eller fordi du er redd for at blodtrykket mitt skal stige.» Hun berørte armen hans lett. «Du har vært snill, selv om du har all rett til å hate meg.»

Ordene skar i ham. «Jeg kommer aldri til å hate deg.»

«Vi passet bare ikke sammen.»

Han kunne ikke benekte det, selv om det gjorde vondt å innrømme det. Forholdet deres hadde utviklet seg så raskt, og så tok det slutt.

«Livet er komplisert.» Han studerte ansiktene til barna. «Men akkurat nå føles det velsignet enkelt.»

I det minste ønsket han det, her i den svakt opplyste bilen mens vinden ulte i natten. En drøm han hadde drømt mer enn én gang før. En eiendommelig tanke som ikke lignet ham.

Hun hadde insistert på at han prøvde å finne en erstatning for forloveden som hadde forlatt ham for flere år siden etter å ha abortert, og at han hadde prøvd å finne en erstatning for barnet også. Han kunne ikke nekte for at tapene hadde gjort fryktelig vondt. Men bruddet med Naomi hadde vært mye verre.

Kanskje hun hadde rett når det gjaldt hans behov for å fylle et tomrom i livet. Men det eneste han hadde vært sikker på etter bruddet, var at uansett hva som hadde skjedd mellom dem, måtte han vente til tvillingene ble født før han kunne gå sin vei.

Et lys ble sterkere inntil han ikke kunne blunke det vekk. Han rynket brynene, satte seg opp og så ut.

En bil med blålys nærmet seg. Hjelpen hadde kommet. Takk og pris! Men med hjelpen dukket det opp en ny erkjennelse.

Selv om han hadde trodd at han kunne bryte kontakten etter at barna var født, kunne han fortsatt ikke gå sin vei. Ikke i natt.

2

Naomi skalv under teppene i ambulansen. Det var ingen grunn til at hun skulle være kald, for det var varmt der inne.

Det måtte være en ettervirkning etter fødselen som fikk henne til å hakke tenner. Det og lettelse. Mary og Anna hadde blitt grundig undersøkt og erklært som to sunne og friske mirakler.

Tvillinger, født i en bil under en snøstorm.

Utrolig.

Begge barna ble sikret før kjøreturen til sykehuset, hvor en barnelege ventet på dem.

Hun hakket tenner enda mer intenst, og hun kikket ut av bakdøren for å finne Royce. Han sto noen få skritt unna, under en lyskaster som ambulansepersonalet hadde plassert der ute. Halogenstrålen skinte ned på håret hans, som var blitt mørkere av snøen som hadde smeltet i det. Hun hørte den dempede stemmen hans. Den virket mye mer beroligende på henne enn teppene. Å forsøke å holde ham på avstand var vanskelig akkurat nå som følelsene hennes befant seg rett under overflaten.

«Takk», sa han til den eldste av ambulansefolkene. «Jeg setter pris på at dere kom under slike forhold.»

«Det er jobben vår.»

«Og alt er i orden med dem alle sammen?»

«Blodtrykket til moren er litt høyere enn vi hadde foretrukket, men vi overvåker henne og drar snart til sykehuset.» Han nikket. «Du taklet alt svært bra, særlig omstendighetene tatt i betraktning. Begge jentene har en Apgar-score på ti.»

«Så fint. Da de ble født, var hendene deres blå, men de sparket og skrek.»

«Bra. Du gjorde en flott jobb i en vanskelig situasjon. Ingen kunne ha gjort noe mer under sånne forhold.»

Royce gned seg i nakken. «Bortsett fra å la være å dra på en spontan biltur ut på landet med en gravid kvinne.»

«Du kan ergre deg over det senere, pappa.» Mannen klappet Royce på skulderen.

Pappa? Naomi bet seg i den skjelvende leppen.

Royce trakk på skuldrene. «Jeg er ikke … pappaen deres.»

Smerten i stemmen hans skar henne i hjertet. Hun og Royce hadde lagt så mange planer for fremtiden. Han var en god mann som ville ha elsket barna hennes like høyt som om de hadde vært hans egne. Om hun bare kunne ha unngått å føle at han fylte tomrommet etter sitt eget døde barn.

Og etter forloveden, en kvinne han hadde kjent mye lenger enn henne.

Han snudde seg og gikk inn i ambulansen. De brede skuldrene fylte nesten åpningen.

Ambulansen beveget seg igjen da ambulansearbeideren steg inn og ålte seg forbi ham. «Beklager. Jeg gikk ut ifra at dere var gift.»

Royce ristet på hodet. «Ikke gift. Ikke sammen. Ikke faren. Bare en … venn.»

«Beklager.» Mannen smilte unnskyldende. «Du må gå ut av ambulansen. Du kan følge etter oss i kranbilen.»

Royce ble stram i ansiktet et øyeblikk, så sendte han henne et anstrengt smil. «Naomi, vi sees på sykehuset. Det lover jeg.»

Han gikk ut, og det var som om tomrommet hvor han hadde vært, ble større. Døren ble lukket og stengte Royce ute. Han forsvant ut av syne.

Hun trodde hun hadde vent seg til tanken på å gjøre dette på egen hånd, men å ha ham der under fødselen hadde føltes så riktig.

Så kjørte ambulansen av gårde.

*

Royce klarte ikke å gå sin vei. Øynene var festet på glasset som skilte ham fra rommet hvor tvillingene befant seg. Han så sykepleierne ta på jentene skjorte og lue før de tullet dem inn i et teppe. Nå som han endelig hadde kommet seg til sykehuset, klarte han ikke å ta øynene fra dem.

Han husket den synkende følelsen da han hadde måttet sitte i en kranbil, uten rettigheter når det gjaldt Naomi og barna. Han hadde ringt for å utsette forelesningsserien ved universitetet. Han hadde også ordnet med at en bil hentet ham om morgenen, og sendt en e-post til assistenten sin i oljeselskapet om å begynne på papirarbeidet for en ny SUV – en nyere versjon av den han hadde. Han likte ikke forandringer i livet.

I det minste hadde han ikke hatt problemer med å få skyss i natt. Sjåføren hadde forbarmet seg over ham og kjørt ham helt til sykehuset før han dro videre med den ødelagte SUV-en.

Han hørte at en dør ble åpnet, og fikk så vidt tid til å fordøye horden som strømmet inn. Familien til Naomi fylte rommet og styrtet mot ham og vinduet. Alle rynket bekymret pannen.

Så mange panner.

Søsteren hennes, Delaney. To av brødrene, Broderick og Aiden. Brodericks kone, Glenna, og mange andre medlemmer av familien Steele og familien Mikkelson.

Så mange var kommet for å støtte Naomi og jentene. Det var bra. Han burde kunne gå. Hun ville ikke ønske at han ble værende. Hun hadde skjøvet ham fra seg.

Men han følte slett ikke at det var greit å dra sin vei. Han hadde behov for å se at hun hadde det bra etter fødselen. Nå kunne han være en buffer mellom henne og den overbeskyttende familien. Han hadde gitt beskjed om at han ikke kom på jobb på noen dager.

Delaney – en mer sjenert utgave av Naomi – hadde tårer i øynene. «Herregud, Royce, hva skjedde med søsteren min?»

«Og barna?» Glenna så på ham.

Broderick stilte seg bak sin kone. «Under en snøstorm?»

Royce stilte seg sånn at han fortsatt kunne se de nyfødte i øyekroken. «Vi hadde akkurat forlatt legekontoret. Hun ble erklært frisk, så vi kjørte av gårde for å få oss litt mat. Stormen startet plutselig, akkurat da hun fikk rier.» Han pekte. «Der er niesene deres.»

Delaney gikk nærmere og sa lavt: «Du store min!»

Glenna fant frem mobiltelefonen. «Vi må ta bilder. Mange. Mamma og Jack tekster meg som gale og spør etter siste nytt.»

Steele-patriarken og Mikkelson-matriarken var på en forsinket bryllupsreise.

Broderick, den eldste av Steele-søsknene, tok tak i Stetson-hatten sin. «Du klarte jammen biffen. Jeg kan ikke få takket deg nok.»

Glenna gikk nærmere sin mann. «Det må ha vært skremmende for deg.»

Tenåringen Aiden Steele snøftet uten å se opp fra mobilen sin. «Som om en mann kommer til å innrømme det.»

Royce pustet tungt ut og mumlet: «Det var skremmende. Fryktelig skremmende.»

Broderick ble stram i masken. «Selvfølgelig var det det.» Han spiddet lillebroren med blikket. «Det er bare unge idioter som ikke skjønner når de skal være redde. Å være redd og likevel fortsette, det er å være modig.»

Royce kremtet. «Jeg er bare glad for at det står bra til med alle tre.»

«Marshall har fløyet for å hente mamma og Jack.» Marshall var den mellomste av Steele-guttene.

«Jeg er sikker på at Naomi ikke ville ønsket at de skulle avbryte bryllupsreisen.» Han visste at hun ønsket å bevise at hun kunne klare seg på egen hånd. Og det siste han ønsket, var at stress skulle få blodtrykket hennes til å fyke i været.

Jack og Jeannie hadde absolutt ventet lenge nok på en skikkelig bryllupsreise. De hadde utsatt bryllupet og reisen etter at Jack skadet ryggen i en rideulykke. Kort tid etter at han fikk av seg nakkekragen, hadde de giftet seg, men reisen hadde blitt ytterligere forsinket.

Broderick ristet på hodet. «Som om pappa ville stolt på vårt ord om at alt er bra med den lille piken hans.»

Royce gned seg i øynene. Nattens begivenheter truet med å overvelde ham. «Jeg går og finner meg litt kaffe. Send meg en SMS hvis det er noe nytt.»

Han ville ikke klare å sitte uvirksom og tvinne tomler før han hadde fått se Naomi og barna igjen. Deretter kunne han gå sin vei.

*

Skjelvingen hadde avtatt, men virkeligheten var like skremmende nå som hun lå i en sykehusseng.

Om og om igjen tenkte hun på alt som kunne ha gått galt. Som tenåring hadde hun stått i fare for å dø av kreft, og minnene om det dukket opp hver gang hun var på besøk på et sykehus. Men tanken på at noe kunne skje med barna hennes, skremte henne mer enn noe annet hun hadde opplevd.

Sykehussenger var aldri gode for ryggen hennes. Hun rettet seg opp, fast bestemt på å bli raskt bedre. Det lange sengeleiet under graviditeten hadde gjort henne sprø. Hun blunket mot det grelle lyset i rommet da legene gikk ut i korridoren.

Barnelegens positive rapport burde ha fått henne til å slappe av. I stedet var hun urolig og gned hendene mot hverandre mens den rødhårede sykepleieren rettet på dynen og satte et glass vann på nattbordet.

Sykepleieren lukket døren etter seg da hun gikk, og den dempede lyden av stemmer i korridoren ble lavere.

Men Naomis hjerte var hos barna. Det virket som om undersøkelsene hadde tatt lengre tid enn de ville gjort hvis hun hadde født her. Døtrene måtte ligge til observasjon i natt fordi de hadde blitt født under så uvanlige omstendigheter. Legen hadde sagt at når blodtrykket hennes ble lavere, skulle hun få se dem.

Ventetiden gjorde henne gal. I det minste hadde hun ikke hodepine, slik som hun hadde hatt under svangerskapsforgiftningen.

Det knirket i døren, og et øyeblikk ropte hjertet hennes på Royce – hans beroligende nærvær.

I stedet fikk hun se Delaney i døråpningen.

Naomi hadde ikke lyst til å tenke på at hun følte seg skuffet.

Hadde han dradd? Hun svelget og smilte til søsteren. Hun rakte frem armene for å klemme henne og trakk henne inntil seg.

«Naomi, barna er nydelige. Glenna har allerede tatt en million bilder, og vi kommer sikkert til å ta en million til. Hvordan føler du deg?»

«Lettet. Ivrig etter å få se barna. Takknemlig for at Royce var der og kunne hjelpe.»

«Jeg fatter ikke at du virkelig fødte i en bil.» Delaney dro en stol bort til sengen og satte seg. «Du har alltid måttet gjøre det bedre enn meg. To barn og nå fødsel under en snøstorm. Jeg kommer aldri til å overgå det.»

«Hva kan jeg si?» Naomi trakk på skuldrene. «Jeg streber etter å prestere på høyt nivå.»

«Jeg er bare glad for at dere alle tre har det bra. Jeg gleder meg til å skjemme bort jentene og kjøpe massevis av rosa antrekk. De er så utrolig små. Du er så modig.»

«Jeg hadde ikke noe valg.» Hun tenkte på redselen hun hadde følt da hun skjønte at hun ikke kom til å nå frem til sykehuset. «De var på vei ut.»

«Jeg mente det at du er enslig mor.»

Enslig.

Ikke forlovet. Ikke gift.

Ingen fremtid med Royce.

Hun hadde ikke engang moren å be om råd. Naomi presset tårene tilbake og minnet seg selv på alt hun kunne være takknemlig for. «Jeg får jo mye støtte. Jeg har fått en enda større familie nå som pappa har giftet seg igjen.»

Men ikke Royce. Ingen far til barna. Alt hadde virket så enkelt da hun hadde valgt å gjennomgå prøverørsbefruktning med egg som ble frosset ned før kreftbehandlingen. Nå var alt … komplisert.

Etter forholdet til Royce forsto hun bedre hva hun manglet i livet.

«Vi stiller opp for deg.» Delaney la hånden sin over Naomis. «Hvorfor var Royce og du sammen der ute?»

Naomi sukket. «Jeg burde henge et skilt over døren med en forklaring, sånn at jeg slipper å gjenta meg selv. Han har hjulpet meg under graviditeten. Han bryr seg om barna.»

«Og om deg. Vær ærlig.» Hun strøk noen mørke hårlokker vekk fra Naomis panne.

Naomi bet seg i leppen og veide søsterens ord. «Vi kommer alltid til å være glad i hverandre. Men det var bare … en liten forelskelse. Begjær.»

«Begjær. Jøss. Vennskap og begjær og være glad i. Det høres temmelig kult ut for meg.» Hun blunket overdrevent.

«Begjær er det siste som står i hodet på meg akkurat nå», humret Naomi.

«Det skjønner jeg godt. Du må være utslitt, og jeg bør la deg få hvile.» Delaney kysset henne på pannen. «Er det noe jeg kan gjøre for deg?»

«Kanskje du kan be sykepleieren om å måle blodtrykket mitt igjen for å se om jeg kan stå opp?»

«Ja, det kan jeg. Jeg skal spørre på vei ut. Vi ses i morgen», sa hun og gikk.

Den middelaldrende sykepleieren var bare kommet fem skritt inn i rommet før Naomi spurte: «Kan vi sjekke blodtrykket igjen?»

Sykepleieren smilte, og i et glimt så Naomi sin mor i kvinnen. Tanken gjorde vondt – smerten ble visst aldri mindre.

«Selvfølgelig, kjære deg. La oss se hva det er nå.»

Naomi trakk pusten dypt mens sykepleieren rigget til utstyret. Lavt. Lavt. Lavt. Kroppen hennes måtte adlyde ordren.

Det virket som om det gikk en evighet mens hun ventet på dommen.

«Vel, miss Naomi, jeg har gode nyheter. Blodtrykket er normalt igjen.»

«Jeg skal få se barna mine.» Naomi kastet dynen til side.

En vennlig hånd grep rundt håndleddet hennes. «Vent litt. Du må sitte i rullestol til legen sier noe annet.»

«Bare jeg får se barna mine, så.» Forsiktig satte hun føttene på gulvet. Hun følte seg litt skjelven, men bedre enn hun hadde ventet.

*

«Dette er det jeg liker best ved jobben, vennen min.»

Naomi snudde seg og så på sykepleieren. Hun hadde svake smilerynker på kinnene, og øynene strålte.

«Å trille folk i rullestol?» spurte Naomi. Leger og sykepleiere skyndte seg forbi dem.

«Nei. Å forene mor og barn. Det finnes ikke noe mer givende enn det.»

Hjertet hamret som om hun hadde løpt maraton. Naomi svelget, for en klump av forventning dannet seg i halsen hennes og gjorde henne ute av stand til å snakke. Da de rundet et hjørne, gjorde hjertet hennes et hopp. Royce. Han var iført grønne operasjonsklær og like pen som alltid. Han snakket så lavt med en sykepleier at Naomi ikke klarte å høre hva han sa.

Han hadde ikke gått likevel.

Selv om hun visste at det var på grunn av barna at han var her, kunne hun ikke benekte at hun var glad for å se ham. Han var en del av hennes fortid, men han hadde også vært en del av dette miraklet.

Nærværet til sykepleieren som minnet henne om moren, fikk henne til å huske at hun burde støtte seg til de slektningene hun fortsatt hadde. Hun burde ikke sette sin lit til Royce. Hun ønsket å være selvstendig. Selv familien burde hun bare støtte seg til på kort sikt, til hun hadde kommet seg fysisk, ellers kunne de begynne å oppføre seg på den overbeskyttende måten hun hadde syntes var så kvelende da hun hadde kreft.

Smilende takket hun sykepleieren som hadde trillet henne bortover korridoren, så kjørte hun bort til Royce. «Hvor er resten av familien min?»

Han så opp og smilte. «Hei, mamma! Godt å se at du er på bena igjen.»

Sykepleieren smilte før hun snudde seg vekk for å ta seg av et annet barn.

Naomi pekte på rullestolen. «Hvis man kan kalle dette å være på bena igjen.»

Han satte seg på huk foran henne. «Har blodtrykket ditt sunket?»

«Ja. Og nå vil jeg se barna mine.»

«Selvfølgelig.» Han tok opp Mary og la henne i armkroken til Naomi. Deretter fulgte Anna.

Naomi sugde til seg synet av dem – rene og sovende. Og nydelige.

Hun så opp og møtte blikket til Royce. Hun motsto trangen til å flytte nervøst på seg og minnet seg selv på hvem hun burde lite på nå. «Hvor er familien min? Delaney sa at alle sammen var her.»

Hun hadde spesielt hatt lyst til å treffe Isabeau, som ventet barn med Trystan Mikkelson.

«De beundret barna dine, og deretter dro de hjem for å la deg få hvile.»

«Dro de bare sin vei?» Hun rynket pannen. Det lignet ikke dem.

«Blodtrykket ditt var høyt. Jeg sendte dem hjem.»

Forbløffet og irritert rettet hun seg opp. «Du gjorde hva?»

«Det er sent. Jeg sa til dem at vi hadde dette under kontroll. Og de sa at de skulle komme tilbake i morgen.»

Hun så seg rundt og senket stemmen. «Hva gir deg rett til å bestemme hvem som skal være hos meg på sykehuset?»

«Det har blitt varslet en ny storm, så de dro for å komme seg hjem før den», sa han rolig.

«Og hvis de hadde hatt lyst til å bli værende?»

Han så taust på henne.

Forklaringen gikk opp for henne. Ingenting kunne ha fått familien hennes til å dra hvis de ikke hadde ønsket det – med mindre de hadde en baktanke med det. «De håper at vi skal bli sammen igjen.»

«Kanskje. Uansett har jeg lyst til å hjelpe. Er det så ille?»

«Jeg har hjelp. Det vil si, jeg hadde det inntil du befalte dem å dra.» Hun skjøv vekk sinnet. «Hvem passer hunden din?»

Sanktbernhardshunden hans, Tessie – oppkalt etter vitenskapsmannen Tesla – var hans trofaste følgesvenn.

«Naboen min. Hun har det bra, ikke vær bekymret. Bare slapp av.»

Naomi gjorde som han sa. Hun hadde blitt overrasket over hvor vondt det hadde vært å ta farvel med Tessie da hun hadde pakket sammen sakene sine hjemme hos Royce. Hun hadde grått mer enn bare noen få tårer inn i den myke pelsen.

Så mange tårer. Så mye sorg. Hun kunne ikke ta sjansen på å innlede et forhold til ham igjen.

Opprørt vugget Naomi barna, men hun ville ikke la noe ødelegge den første natten med dem. Og Royce hadde virkelig stilt opp for henne i dag. Tidligere hadde de betydd så mye for hverandre, selv om det bare hadde vært en kort tid.

«Dette var vel planen vår for en tid siden.»

«Ja, det var det. Under en stor del av graviditeten trodde jeg at jeg kom til å bli deres far. Det er ikke lett for meg å glemme det.»

Øynene hennes ble fylt med tårer som gjorde det vanskelig å se. Alle ord hun visste om, virket gale og utilstrekkelige. «Jeg er så lei meg for smerten jeg har forårsaket. Jeg burde ha skjønt tidligere at …»

«Stopp! Dette er ikke riktig tid og sted for å snakke om det.» Han la armen rundt henne. Styrken og varmen hans var så velkjent.

Så savnet.

Hun ristet armen av seg sammen med fristelsen til å falle tilbake i deres tidligere mønster. «Ikke ta det ille opp, men hvis du tar på meg, kommer jeg til å begynne å gråte. Det er hormonene. Og jeg skulle ønske at de lå på rommet mitt, og at alt var … normalt.»

«Det er forståelig.» Han skjøv en stol bort til henne. «Hva om vi sitter her sammen, og du legger føttene dine opp på denne, og så kan vi holde barna hele natten.» Han løftet bena hennes opp på stolen.

Hun så inn i de mørkebrune øynene hans og oppdaget at de var fulle av følelser og minner. Deres minner. Og denne gangen nyttet det ikke å flykte fra dem eller gjemme seg for hverandre. Ikke nå.

Mens de tilbrakte natten sammen og lot som om de var den familien de aldri kunne bli.

*

Milla Jones skjøv blomstertrallen bortover den stille sykehuskorridoren og passet på ikke å vekke de sovende pasientene, babyene og familiene.

Spesielt én familie. Grunnen til at hun var her i natt. Hun hadde ikke klart å holde seg borte, selv om hun hadde en unnskyldning til å treffe dem alle sammen om to uker. Hevn krevde tålmodighet, og gudene skulle vite at hun hadde ventet lenge. Hun måtte da kunne tillate seg denne lille fornøyelsen etter alt som hadde blitt fratatt henne. Alle grunnene hun hadde til ikke å stole på noen.

Milla stanset utenfor Naomi Steeles dør. På trallen var det fire blomsterdekorasjoner og rosa ballonger til den nybakte tvillingmoren. Milla hadde ikke tenkt å la dette bli en heltidsjobb. Det var et engangstilfelle med et mål for øye.

Hun hadde ikke klart å motstå sjansen til å ta en titt på familien Steele og familien Mikkelson. Hun hadde hørt om tvillingfødselen og hadde narret en som arbeidet som frivillig ved sykehuset til å la henne levere blomster til pasientene. Det var lenge siden Milla hadde gitt opp å følge spillereglene. Livet hadde vært for hardt. Hun hadde kjempet for å skape en fremtid for seg selv, uavhengig av andre.

Så hun nektet å ha dårlig samvittighet over å åpne døren og titte inn i rommet. Det tomme rommet. I sengen lå det ingen, selv om sengetøyet var i uorden. Det kom ingen lyder fra badet, og det satt ingen i lenestolen.

Skuffet sukket hun og plasserte de fire blomsterdekorasjonene der det var plass – to i vinduskarmen, en på nattbordet og den siste ved vasken. Hun så seg rundt i rommet og så for seg familien som burde ha vært der mens hun bandt ballongene til sengen.

Hennes tid ville komme. Hun ville ikke gi seg. Hun hadde to uker til å drive med undersøkelser om familiene før hun foretok seg noe.

Av redsel for fiendene sine hadde hun levd i skjul i årevis. Men etter at hun nesten omkom i en buskbrann sommeren før, hadde hun kommet til at tiden var inne. Hun måtte passe på sin egen sikkerhet. Hun hadde kommet for å finne sannheten. Det var grunnen til at hun hadde forlatt Canada og flyttet til Anchorage. For å finne ut hvem som hadde ansvaret for at livet hennes var blitt ødelagt – familien Mikkelson eller familien Steele.