MICHELLE SMART

Elskede utpresser

Oversatt av Mona Berge

MINISERIE: HEVNENS RINGER

Tre hevnlystne milliardærer. Tre skandalebryllup. Dette er del to i miniserien Hevnens ringer.

Michelle Smarts kjærlighet til bøker begynte allerede da hun lekte med dem som baby. Senere slukte hun bøker i alle sjangre, og hun har elsket kjærlighetsromaner siden hun kom over sin første Harlequin-bok som tolvåring. Hun har lest – og skrevet – dem helt siden den gang. Michelle bor i Northamptonshire i England sammen med ektemannen og to smårollinger.

1

Luis Casillas rev til seg telefonen. «Sí?»

«Luis?»

«Sí»

«Det er Chloe.»

Han rykket til. «Chloe … Chloe Guillem?»

Kvinnen som de to siste månedene hadde skydd ham som pesten?

«Oui. Jeg trenger hjelp. Bilen har stoppet på en vei i Sierra de Guadarrama …»

«Hva gjør du der?»

«Kjører. Kjørte.»

«Har du ringt etter bergingsbil?»

«De kan ikke komme før om to timer. Telefonen min er snart tom for batteri. Kan du komme og hente meg? Vær så snill? Jeg føler meg ikke trygg her.»

Luis så på klokken og bannet lavt. Han skulle snart dra til selskapet han og tvillingbroren Javier var vertskap for.

«Er det ingen andre du kan ringe?» Chloe var ansatt i ballettkompaniet hans i Madrid. Den sosiale franske kvinnen hadde bodd i hjembyen hans i ett år og hadde fått mange venner.

«Du er nærmest. Vær så snill, Luis, kom og hent meg.» Hviskende la hun til: «Jeg er redd.»

Han trakk pusten dypt mens han overveide det. Dette selskapet var uhyre viktig.

Ti år tidligere hadde Luis og broren kjøpt det lille ballettkompaniet der moren deres hadde danset siden hun var liten. Målet var å gjøre kompaniet verdensberømt.

De kalte det Compania de Ballet de Casillas for å hedre morens minne, og ansatte de beste danserne og koreografene. Tre år tidligere hadde de lagt en plan om å flytte ut av det forfalne teatret kompaniet holdt til i, og inn i et ultramoderne bygg som også skulle huse en ballettskole. Nå var nesten alt i boks.

De trengte imidlertid sponsorer til ballettskolen, fremstående personer som kunne sette kompaniet på verdens ballettkart. Europas elite og presse hadde allerede samlet seg på hotellet. Luis måtte være der.

«Hvor er du – helt nøyaktig?»

«Kommer du?»

Det var håpet i stemmen hennes som gjorde utslaget. Chloe hadde den nydeligste stemmen han hadde hørt. Det var en nytelse å lytte til den. Den var ikke jenteaktig søt, mer melodisk, en stemme som sang.

Han kunne ikke la henne bli der alene i fjellet.

«Jeg kommer og henter deg. Men jeg må vite hvor du er.»

«Jeg skal sende deg koordinatene, men så må jeg skru av telefonen for å spare på det lille jeg har igjen av strøm.»

«Nei, ikke slå den av. Har du noe for hånden som du kan bruke som våpen hvis det blir nødvendig?»

«Jeg vet ikke …»

«Finn noe tungt eller skarpt. Vær på vakt. Jeg drar nå.»

«Merci, Luis. Merci beaucoup.»

«Jeg kommer så fort jeg kan.»

Han skyndte seg ned til garasjekjelleren, valgte den raskeste bilen han eide, plottet inn koordinatene i GPS-en og kjørte ut. Vel ute tråkket han på gasspedalen og raste nedover den lange oppkjørselen, forbi limousinen med den ventende sjåføren.

GPS-en informerte ham om at det var en times kjøretur til målet nord for Madrid. Hvis han holdt fartsgrensen.

Hvis trafikken ikke var for ille denne lørdagskvelden, antok han at han kunne være fremme om førti, kanskje tretti minutter.

Han holdt alltid fartsgrensen i tettbygde områder. Fristelsen til å gasse på var ofte uimotståelig, men han tøylet alltid den impulsen. I dag derimot kjørte han i sikksakk mellom bilene og overhørte den iltre tutingen i kjølvannet.

Chloe Guillem. Et morsomt, oppmerksomhetssykt barn som hadde vokst opp til å bli en morsom, eventyrlysten, vakker kvinne. Virkelig vakker.

Det hadde tatt lang tid før han la merke til det.

Som gammel venn av familien hadde han ikke sett henne på fire, fem år da hun plutselig ringte helt ut av det blå.

«Bonjour, Luis», hadde hun sagt med det syngende tonefallet. «Det er Chloe Guillem, lillesøsteren til din gamle venn. Jeg ringer for å be deg om en jobb.»

Han hadde ledd godt. Chloe fortalte at hun hadde jobbet som lærling i kostymeavdelingen til et engelsk ballettkompani og to år for et kompani i Paris. Nå trengte hun en ny utfordring. Han hadde gitt henne navnet og nummeret til sjefen for kostymeavdelingen og forklart at det ikke var hans bord.

«Men du eier kompaniet», hadde hun innvendt.

«Jeg eier det sammen med broren min. Vi er eksperter på bygg og eiendomsutvikling. Vi kan ingenting om ballett eller hvordan kostymer blir laget. Det er derfor vi ansetter folk til å ta seg av det.»

«Jeg har gode referanser», lokket hun.

«Det er bra, for vi ansetter kun de beste.»

«Kan du legge inn et godt ord for meg?»

«Nei, men hvis du nevner at moren din var Clara Casillas personlige kostymedesigner, kan det kanskje gi deg et fortrinn. Hvis du er så dyktig som du påstår.»

«Jeg er det!»

«Da klarer du nok å overtale Maria til å ansette deg», hadde han sagt og ledd godt igjen.

Luis hadde ikke tenkt noe mer over den samtalen. Et halvt år senere deltok han på et møte i det gamle teatret og diskuterte forberedelsene til flyttingen. En smekker gaselle hadde dukket opp og kastet seg om halsen på ham.

Det var Chloe. Hun var overstadig begeistret og fortalte ham at hun elsket å bo i Madrid. Luis syntes det var hyggelig å se henne igjen, men han hadde hatt det for travelt til å legge ordentlig merke til henne.

Da Luis og Javier for nesten tjue år siden brukte den beskjedne arven sin på å grunnlegge Casillas Ventures, hadde de vært enige om at en av dem alltid skulle ha rollen som øverste sjef på de forskjellige prosjektene. Det ville gjøre det enklere for underleverandørene.

Luis hadde påtatt seg rollen som prosjektleder for byggingen av det nye bygget som huset teatret og ballettskolen. Det var ikke noe han pleide å gjøre, men dette var et spesielt prosjekt. Dette bygget ble reist for å hylle morens minne. Verden skulle se Casillas-navnet uten automatisk å tenke på Clara Casillas tragiske død.

Men etter den omfavnelsen la han merke til Chloe hver gang han besøkte den gamle teaterbygningen. Hun fanget alltid oppmerksomheten hans, enten med et raskt vink hvis hun var opptatt, eller hun vekslet noen ord med ham hvis hun hadde pause. Uansett rødmet hun alltid kledelig.

En dag gikk han forbi en kafé og fikk øye på en mørkhåret skjønnhet som diskuterte livlig med noen venner. Våren hadde kommet til Madrid, og hun hadde på seg en tynn, ermeløs kjole.

Han ville ha stoppet og stirret selv om han ikke hadde kjent henne igjen.

Hvorfor hadde han ikke sett det før?

Chloe Guillem strålte. Huden så ut til å gløde av et indre lys. Hele skikkelsen utstrålte sensuelle vibrasjoner. Smilet var blendende.

Hun måtte ha merket blikket hans på seg, for hun så opp og smilte til ham. Smilet hennes gikk rett til skrittet på ham. I løpet av sine trettifem år hadde han aldri opplevd et så sterkt begjær som han gjorde akkurat da.

Han hadde invitert henne ut på middag den kvelden. Det hadde blitt den morsomste og livligste kvelden han hadde opplevd på veldig lenge. Chloe var vittig, selvironisk og hadde en herlig latter. Og hun var sexy.

Han hadde ikke klart å rive blikket til seg. Det var helt ubegripelig at han hadde vært så blind så lenge. Og følelsene var gjensidige. Luis skjønte når en kvinne var interessert i ham. Chloes kroppsspråk var ikke til å ta feil av.

Men da de forlot restauranten, takket hun nei til tilbudet hans om en drink og kapret en taxi. Han hadde aldri blitt avvist før. Fascinasjonen overskygget skuffelsen.

«Kan jeg få et godnattkyss?» hadde han spurt idet hun skulle sette seg inn i taxien. Han hadde lagt hendene om ansiktet hennes og gnidd nesen ømt mot hennes. Duften hennes hadde gjort ham ør og fått ham til å tenke på engelske jordbær med fløte. «Neste gang, bonita», hadde han hvisket.

«Ja. Neste gang.»

«Får jeg kysse deg da?»

Hun hadde gitt ham et løfterikt smil. «Ja, da skal du få kysse meg.»

Men det hadde ikke blitt noen neste gang. To dager senere hadde alt gått til helvete med broren hennes. Chloe hadde avlyst den planlagte daten og sluttet å svare på telefonene hans. Når han besøkte ballettkompaniet, lot hun som om hun ikke så ham.

De hadde ikke snakket med hverandre på et par måneder. Så hvorfor i helsike raste han av gårde for å komme henne til unnsetning nå? Og så i kveld av alle kvelder?

Trettifire minutter etter at han kjørte hjemmefra, kom han frem til stedet hun hadde oppgitt. Men der var det ingen. Ingen bil var å se heller. Han parkerte og fant frem telefonen. I hastverket hadde han glemt å skru opp lyden på ringetonen. Nå så han at han hadde tre tapte anrop fra broren.

Han ringte Chloe, men fikk bare svareren. Han gikk ut av bilen for å lete etter henne og ringte Javier.

«Hvor er du?» glefset broren.

«Ikke spør. Jeg kommer så fort jeg kan.»

«Jeg er sitter fast i Firenze.»

«Hva?»

«Flyet mitt er satt på bakken på grunn av en formalitet. Det var gjennom en sikkerhetssjekk i morges, og da var alt i orden. Her er det ugler i mosen.»

Luis la på. Han ble fylt av uro. Broren satt fast i Firenze og mistenkte sabotasje. Luis var blitt lurt opp i fjellet på et redningsoppdrag der jomfruen i nød var forsvunnet.

Han sjekket koordinatene igjen. Det var definitivt her. Hvor i helvete var hun? Og hvorfor ble denne illevarslende følelsen stadig sterkere?

*

Chloe Guillem gikk inn og satte seg i loungen på flyplassen og tok opp telefonen.

Hun hadde seks tapte anrop og sju meldinger, alle fra det samme nummeret. Hun slettet meldingene uten å lese dem og sendte en melding til broren.

Oppdrag utført. Venter på å gå om bord.

Champagneglasset hun hadde bedt om da hun kom inn i loungen, ble brakt til bordet. Hun løftet glasset til munnen da telefonen ringte. Med en innbitt ed satte hun telefonen på lydløs og la den fra seg.

To minutter senere danset den rundt på bordet. Hun hadde fått en ny beskjed på svareren. Magefølelsen sa at hun ikke skulle lytte til den.

Hun gjorde det likevel.

Den dype, lekne stemmen til Luis Casillas smøg seg inn i øregangen.

«God kveld, Chloe. Jeg håper du er i god behold hvor enn du er, og at du ikke er blitt kidnappet av en gjeng pøbler. Du kommer kanskje til å ønske at du var det, for jeg skal finne deg. Og når jeg gjør det …» Han lo ondskapsfullt. «Sov godt, bonita.»

Det som fikk henne til å grøsse, var måten han sa det siste ordet på, ikke den subtile trusselen.

Bonita.

Den første gangen han kalte henne det, hadde hun smilt fra øre til øre. Nå ble hun på gråten. Men han fortjente ikke tårene hennes, den falske, svikefulle drittsekken.

Takk og lov for at hun hadde hatt vett nok til å si nei den kvelden …

Chloe drakk opp champagnen og skar en grimase. Det hadde ikke vært fornuft som stoppet henne den kvelden, men frykt.

Daten med Luis hadde gitt henne en form for glede hun ikke hadde følt siden tidlig barndom, da hun tilbrakte lykkelige dager med å klatre i trær og løpe rundt med venner, omgitt av kjærlighet og velsignet uvitende om at livet kunne være noe annet enn vidunderlig. Luis spilte en stor rolle i disse minnene.

En gang i tiden hadde hun vært betatt av ham.

Hun ville forsikre seg om at følelsene hans var oppriktige, og at han ikke bare så på henne som en mulig erobring. Hun ville stole på ham. Hun ville at han skulle respektere henne.

Da han gned nesen mot hennes, hadde hun nesten gitt etter. Natten før hadde hun hatt en erotisk drøm om ham. Innerst inne visste hun at det var seksualiteten hennes som endelig brøt seg fri på grunn av denne mannen. Han hadde smøget seg inn i tenåringshjertet hennes, og nå var tiden inne for å gjøre noe med det.

Hva hadde hun tenkt på?

Luis hadde ingen respekt for henne.

Broren hennes hadde stolt på ham, men Luis hadde tråkket på tilliten hans. Han var like ille, nei, verre, enn den patetiske faren hennes. Hun visste at broren hans hadde like stor skyld i det, men det var ikke Javier som hadde omfavnet henne i morens begravelse og lovt at det kom til å bli bedre med tiden. Det var Luis som hadde gjort det. Den eneste mannen som hadde fanget interessen hennes. Den eneste mannen hun hadde drømt om i sitt tjuefemårige liv.

Han fortjente alt det Benjamin hadde planlagt for ham.

Hun så på tavlen at det var på tide å gå om bord i flyet.

Chloe skyndte seg til gaten.

Nå som hun visste hva Luis var i stand til å gjøre, måtte hun ta trusselen på alvor. Luis trodde han skulle klare å finne henne? Ha, lykke til. Hun skulle være nålen i høystakken hans.

*

Chloe hadde følelsen av å være i paradis. Broren hadde leid en villa for henne i et eksklusivt strøk i Lucaya på Bahamas. Det eneste hun behøvde å tenke på, var å smøre seg med solkrem.

De første seks dagene hadde hun ikke gjort noe annet enn å sole seg og bade i svømmebassenget. Bekymringene fordampet i den hete solen. Hun fulgte med på sosiale medier og leste nyheter og sladder.

Det skulle ikke ha gått så langt. Luis og Javier skulle ha betalt tilbake det de skyldte broren hennes – to hundre og tjuefem millioner euro.

Sju år tidligere, den dagen hun og broren fikk beskjed om at morens kreftsykdom var uhelbredelig, hadde Luis ringt Benjamin for å be om hjelp. Men han hadde ordlagt seg slik at det lød som en investeringsmulighet.

Casillas-brødrene hadde foretatt en stor innbetaling i forbindelse med kjøpet av en eiendom i Paris. De ville bygge en skyskraper som skulle stille alle andre bygninger i skyggen. Tomteeieren hadde plutselig forlangt at de skulle betale restsummen med det samme, ellers ville han selge til andre interessenter. Han hadde gitt dem frist til midnatt. Brødrene hadde ikke pengene, men det hadde Benjamin.

Han ga dem pengene, tjue prosent av den totale summen. Det var en svimlende sum.

Tour Mont Blanc, som bygningen ble kalt, tok sju år å bygge. For to måneder siden hadde Benjamin innsett at han var blitt lurt. Kontrakten han hadde underskrevet, og som han trodde bekreftet hans fortjenesteandel på tjue prosent, var blitt endret før han skrev under. Han fikk bare fem prosent av fortjenesten.

Hans eldste og nærmeste venn hadde utnyttet ham da han var på sitt svakeste. De hadde tråkket på tilliten hans. Da de nektet for at de hadde gjort noe galt, hadde Benjamin saksøkt dem. Han hadde ikke bare tapt, men brødrene hadde gnidd salt i såret ved å gi ham et rettslig pålegg som forbød ham å snakke offentlig om saken.

Chloe hadde aldri trodd at Luis kunne være så kald og kynisk. Javier, ja, den mannen var kaldere enn en isskulptur. Men Luis hadde aldri lignet broren i så måte.

Nå florerte spekulasjonene i pressen. Benjamin hadde praktisk talt kidnappet Javiers forlovede og giftet seg med henne noen dager senere. Det hadde fått ryktene til å svirre. En journalist hadde oppdaget det rettslige påbudet, og nå slo det tilbake på brødrene. Ingen visste hva som lå bak påbudet, så det ble spekulert i det også. Det stilte brødrene i et dårlig lys.

Nå kunne de ha det så godt, tenkte Chloe trassig. Hun hadde det trygt og godt her på Bahamas, og broren var i trygghet sammen med Freya på slottet sitt.

Hun forlot villaen og gikk av gårde til Port Lucaya. Hun så frem til en båttur.

Invitasjonen var blitt levert av sjefen for turistkomplekset kvelden før. Han forklarte at det var en utflukt eieren av komplekset tilbød utvalgte gjester når hun var der på besøk. Siden en gjest var blitt syk, fikk Chloe muligheten til å overta plassen.

Chloe tenkte at det måtte være trygt når det var en kvinne som inviterte henne. Hun kunne ikke gjemme seg i villaen i all evighet heller. Chloe likte å ha mye å gjøre. Hun likte å møte mennesker. Hun fikk altfor mye tid til å tenke når hun var alene.

Hun kom ned til havnen der yachtene lå på rad og rekke. Et stykke unna lå markedet. Dit ville hun gå dagen etter, tenkte hun og smilte for seg selv.

Hun så på båtene igjen og lette etter den som het Marietta. Da hun fant den, ble hun full av beundring. Det var den største yachten i havnen. Ikke like stor som et cruiseskip, men enorm til yacht å være.

Men hvor var alle sammen? Landgangen var fremme, men hun verken så eller hørte noe som tydet på at mange gjester skulle ut på en dagstur.

En mann i uniform kom til syne på dekket.

«God morgen», sa han og kom smilende mot henne. «Miss Guillem?»

Hun nikket.

«Jeg er kaptein Andrew Brand. Jeg skal gi deg en omvisning.»

Chloe gikk sammen med ham opp landgangen og smilte fra øre til øre mens han viste henne rundt på den praktfulle lystbåten. Denne yachten hadde alt man kunne ønske seg, tenkte hun, full av beundring.

Kapteinen tok henne med opp til salongen på øverste dekk. Der overlot han henne til en ung kvinne som lagde en cocktail servert i kokosnøttskall med sugerør. Den var så god at hun takket ja til en til og satte seg ned for å nyte utsikten.

Men hvor ble det av de andre gjestene?

Og hvor var det blitt av bartenderen?

Uroen kom snikende. Chloe åpnet vesken for å ta opp telefonen. Men akkurat idet fingrene grep om den, kom en høy skikkelse inn i salongen. Hun så skikkelsen bare i øyekroken, men det var nok til at hun stivnet og fikk gåsehud.

Hun snudde seg langsomt.

Der sto han.

Luis.

«Hallo, bonita. Hyggelig å se deg igjen.»

2

Luis frydet seg godt da han så frykten i de lyseblå øynene hennes.

«Har du mistet munn og mæle?» sa han hånlig. «Jeg har reist langt for å treffe deg, bonita. Jeg synes du kan vise litt mer entusiasme.»

De fyldige, sensuelle leppene han hadde fantasert om å kysse, skilte seg, men lukket seg igjen da hun svelget. Sjokket hadde gjort henne stum.

«Du pleier ikke å være så sjenert.» Han la armene i kors. «Ble du stum av glede?»

Rødmen bredte seg i kinnene hennes. «Hva …? Hvordan …?»

«Er det det beste du får til?» Han ristet på hodet med påtatt vantro.

Hun blunket raskt. «Jeg er blitt lurt.»

«Solen har ikke ødelagt observasjonsevnen din, skjønner jeg.»

«Din jævel.»

«Hvis vi skal gå rett på økenavn, har jeg en hel haug jeg kan bruke på deg. Hvilket skal jeg begynne med?»

«Glem det.» Hun hektet den store strandbagen over skulderen og reiste seg opp. «Si det du har å si. Jeg har en ferie å nyte.»

Han lot blikket gli oppover de lange bena hennes som ble fremhevet av den korte jeansshortsen. Fanken heller, denne hunndjevelen hadde en praktfull kropp. De fyldige brystene avtegnet seg under en rød T-skjorte, midjen var smal og baken spretten …

«Unnskyld meg», sa han syrlig. «Jeg var ikke klar over at du var på ferie. Jeg trodde du hadde rømt.»

«Nei, jeg er på ferie. Sol, sjø, piña coladas og sexy menn.» Hun smilte da hun sa det siste, et stikk hun visste ville gå inn på ham. «Å komme langt vekk fra deg var en bonus, men ikke hovedmotivet.»

«Hadde broren din betalt for en ferie på Bahamas hvis du ikke hadde gått med på å gjøre drittjobben for ham?» Flybillettene og villaen var betalt av Benjamin.

«Au contraire», sa hun og vekslet fra engelsk til morsmålet. Begge snakket hverandres språk og engelsk flytende. «Jeg gikk ikke med på å gjøre drittjobben. Jeg insisterte på det.» Hun smilte søtt. «Du var snar til å komme meg til unnsetning, det skal du ha. Jeg kommer alltid til å huske hvordan det kjentes å vite at du var der oppe i fjellene og lette etter meg.»

Raseriet som hadde sydet i ham siden han og Javier forsto hva som foregikk, kokte over. Luis hadde ikke forventet denne reaksjonen. Hun virket nesten triumferende.

Broren hennes hadde trukket i noen tråder og fått Javiers fly til å bli stående på bakken. Med begge Casillas-brødrene ute av veien og verdenspressen til stede hadde Benjamin slått til. Han hadde kidnappet Javiers forlovede og tatt henne med til slottet sitt i Provence.

Derfra hadde han satt i gang med utpressingen: Javiers forlovede i bytte mot pengene han påsto de skyldte ham. Hvis pengene ikke ble betalt, ville han gifte seg med henne selv.

Luis kunne ikke huske sist broren hadde vært så rasende. Javier hadde nektet å betale. For ham var det en prinsippsak. De hadde ikke gjort noe ulovlig. De skyldte ikke Benjamin en cent.

For Luis var Benjamins handling en krigserklæring. Skyldfølelsen han hadde hatt, og planen om å gjøre det godt igjen mellom dem, forsvant ut av vinduet.

Pressebildene av Freya som forlot selskapet hånd i hånd med Benjamin, hadde fanget opp noe mellom de to. Om Javiers forlovede var med på planen eller ikke, var irrelevant. De bildene hadde vist brorens forlovede som så på kidnapperen sin med fascinasjon. Javier ville heller sulte enn å ta henne tilbake.

Broren hadde gjort rett i å sette seg på bakbena. Fienden deres hadde giftet seg med Freya for to dager siden, bare fem dager etter at han kidnappet henne. Kløften mellom Benjamin og Casillas-brødrene var blitt enda dypere.

Chloe hadde vært med på komplottet. Nå skulle hun hjelpe ham med å få en slutt på det. Om hun gjorde det frivillig eller ikke, ga han fullstendig blaffen i.

«Du er en god skuespiller, bonita.» Han skjulte sinnet bak et sjarmerende smil.

«Var du urolig for meg? Så rørende.»

Urolig? Han hadde fått panikk da han ikke fant henne. Men det var bare fordi han hadde kjent henne siden hun ble født, sa han til seg selv. De første tre årene av Chloes liv hadde han, Javier og Benjamin, alle ti år eldre, sittet barnevakt for henne. Ingen av dem hadde vært spesielt begeistret for jobben, spesielt ikke da hun begynte å gå og var høyt og lavt.

Han burde selvfølgelig ha gjennomskuet den voksne skjønnheten.

«Selvfølgelig ble jeg urolig. Jeg er bare et menneske», snerret han.

«Det kan diskuteres», sa hun hovent.

Han slo ut med armene. «Jeg er en mann, bonita. Det må du gjerne utforske nærmere.»

Hun fikk hektiske, røde flekker i kinnene da hun skulte på ham. «Er vi ferdig med dette?»

«Ferdig? Jeg har så vidt begynt.»

«Ja vel, men jeg er ferdig. Nå går jeg.»

«Går hvor?» spurte han da hun gikk mot døren.

«Tilbake til villaen.»

«Hvordan skal du komme deg dit?»

Det var måten han sa det på som fikk Chloe til å stoppe. Hjertet satte opp farten. Det spilte ingen rolle at Luis hadde funnet henne, sa hun til seg selv. De ville selvfølgelig ha støtt på hverandre igjen en eller annen gang. Og nå var det overstått. Hun kunne slutte å bekymre seg for det.

«Ble du så oppslukt av nærværet mitt at du ikke la merke til at vi la fra kai?»

Chloe snudde seg og så ut av vinduet til venstre. Så det høyre. Hva i helvete? De var ute i åpen sjø, og hun hadde ikke lagt merke til det engang.

«Få snudd denne båten nå med det samme!» kommanderte hun.

Han gned seg over haken. «Jeg tror ikke det.»

«Kapteinen vil snu båten.» Hun gikk mot døren igjen og trykket på den grønne knappen ved siden av den.

«Det hjelper ikke», sa han lett. «Mannskapet har fått beskjed om å la oss være i fred inntil videre.»

«Få meg i land nå med det samme, ellers ringer jeg politiet!»

Han gikk bort til baren og lo hånlig. «Hvorfor ødelegge denne flotte gjenforeningen med å snakke om politiet?»

Hun fikk lyst til å trampe med foten. «Fordi du holder meg her mot min vilje!»

Han snudde ryggen til henne og studerte rekkene med flasker. «Vil du ha en drink?»

«Hva?»

«Jeg trenger en drink. Vil du ha?»

«Du skal få meg i land. NÅ! Denne leken har holdt på lenge nok.»

«Dette er ingen lek, bonita.»

«Ikke kall meg det!»

Han så på henne og blunket lurt. «Jeg husker at det fikk deg til å rødme.»

«Det var før jeg visste hva slags mann du egentlig er, din skruppelløse jævel. Ikke blunk til meg. Hvis dette ikke er en lek, så slutt å late som om det er det.»

«Hvis jeg later som om det er en lek, din utspekulerte hurpe, så er det fordi jeg prøver å tøyle trangen til å filleriste deg.» Han smilte det blendende smilet sitt. «Eller å ta det kysset du skylder meg.»

Hun snappet etter pusten og stirret storøyd på ham.

Trusselen plaget henne ikke. Hun visste innerst inne at Luis aldri ville gjøre henne noe vondt. Men da han sa det med kysset …

På jobb var Chloe alltid omgitt av mannlige dansere med praktfulle kropper. Smidige og sterke. Hun syntes de var vakre, men ikke sexy. Luis derimot var en bredskuldret muskelmann som aldri ville finne på å vokse brystkassen. Han hadde aldri vist et snev av forfengelighet. Det mørke håret var rufsete og litt for langt. Hun tvilte på at han gjorde noe mer med det enn å dra fingrene gjennom det.

Han hadde en firskåren hake, brune øyne omkranset av tette, lange vipper, en bred nese, høye kinnben og en sensuell, men fast munn. Han barberte seg ikke hver dag heller.

Med andre ord var han et skikkelig mannfolk. Han ville føle seg like vel med en øks i hånden over en vedstabel som i et styremøte. Han var veldig sexy.

Hun hadde drømt om å kysse ham da hun var sytten. En drøm som hadde bleknet til et vagt minne i årenes løp, men som ble vekket opp igjen med full kraft da hun begynte å jobbe i ballettkompaniet hans. Etter et par måneder hadde Luis dukket opp. Hun var blitt sjeleglad for å se ham og hadde kastet seg om halsen hans. Men hun hadde ikke vært forberedt på følelsene som ilte gjennom kroppen da hun sto tett inntil ham.

De følelsene hadde ikke forsvunnet. Bare hun fikk et glimt av ham, gikk det en iling gjennom henne, og hun fikk hjertebank. Hun pleide å late som ingenting og bare smile, men han hadde jo sett hvordan hun rødmet.

Disse følelsene strømmet gjennom henne nå også. Selv ikke vissheten om hva han hadde gjort, la en demper på dem. Hun hatet seg selv for det.

Han så opp fra vodkaflasken han studerte, og smilte ondskapsfullt. «Det svir, ikke sant?»

«Du fortjener all den dritten du får for det du gjorde mot broren min.» Og mot meg, tenkte hun, men sa det ikke høyt.

Det hadde vært hjerteskjærende å få vite hvordan han hadde oppført seg mot broren hennes. Jo mer hun og Benjamin forsto av hele bildet, jo verre ble det.

Hadde Luis og Javier alltid foraktet familien hennes? Eller var det farens grusomme drap på moren deres som lå bak alt sammen?

Mødrene deres hadde vært som søstre. Så lenge Chloe kunne huske, hadde Luis og Javier vært en del av livet deres. De bodde hos dem flere uker av gangen i skoleferiene. Da hun ble åtte og de atten, kom de fremdeles på besøk når de var i Paris.

Moren var alltid blitt så glad når de kom. Da hun fikk lungekreft, hadde de stilt opp for dem. Luis hadde besøkt moren hennes så ofte på sykehuset at personalet trodde han var sønnen hennes.

Hadde det bare vært skuespill hele tiden? Hvis ikke, hvordan kunne han ha lurt Benjamin til å skrive under på den kontrakten samme dag som moren deres fikk dødsdommen?

Luis løftet opp en flaske rom, skrudde av korken og luktet på den. «Hva det enn var vi gjorde mot broren din, så har han hevnet seg så det holder. Han har gått for langt. Det har du også. Takket være deg og Benjamin er ryktet vårt dratt ned i sølen.»

«Så bra. Det fortjener dere.» Hun hatet dirringen i stemmen. Hatet at det å være så nær ham fikk følelsene til å flamme opp. De skulle ikke ha vært der i første omgang.

Hjertet hennes skulle ikke slå så raskt for denne mannen.

Hun svelget før hun la til: «Du utnyttet ham da han var svak. Jeg håper den journalisten som etterforsker påbudet, avslører sviket deres og lar alle få vite om det. Fordømte drittsekker.»

Han satte de brune øynene i henne. Blikket var så kaldt at hun grøsset. «Vi snøt ikke broren din.»

«Jo, det gjorde dere. Jeg bryr meg ikke om hva dommeren sa. Dere svindlet ham for mange millioner.»

«Jeg skal si deg en ting, bonita. Jeg hadde medfølelse med broren din.»

«Ha, ja, det skal du få meg til å tro.»

«Fortjenesten ble redusert fra tjue prosent til fem prosent etter råd fra advokaten vår. Benjamins bidrag til prosjektet var en del av investeringsgrunnlaget. Javier og jeg gjorde hele jobben.»

Luis husket den samtalen godt. Det var faktisk noe av det lille han husket fra den dagen. Han og Javier hadde kjempet som gale for å redde avtalen de hadde lagt ned så mye tid og penger i.

«Dere gikk med på tjue prosent. Det var en muntlig avtale.»

Han helte knust is i cocktailshakeren. «Benjamin fikk tilsendt en kopi av kontrakten fem timer før vi alle skrev under. Han leste den ikke.»

Javier hadde vært prosjektleder på Tour Mont Blanc-prosjektet. Han sendte kontrakten til Benjamin på e-post. Luis hadde ikke vært klar over at tvillingbroren unnlot å si noe om endringene. Da de dro til leiligheten hans for å skrive under, hadde stemningen vært trykket. Nyheten om Benjamins mor overskygget alt.

Først tre måneder senere oppdaget Luis, på dagen for Louise Guillems begravelse, at Benjamin fremdeles trodde han skulle motta tjue prosent av fortjenesten. Det kom opp i en samtale i mottakelsen. Benjamin hadde sagt at han ikke visste hvor lenge han kunne holde kreditorene unna. Han håpet at Tour Mont Blanc-prosjektet ble klart snart, så han fikk sine tjue prosent. Da ville pengeproblemene være over.

Luis hadde kranglet mye med broren opp gjennom årene, men denne gangen begynte de nesten å slåss. Javier hadde vært urokkelig. Benjamin skulle ha lest kontrakten.

Javier var nådeløs i forretninger. Luis var som regel også det. De drev ikke veldedighet, de måtte tjene penger, og på den tiden hadde de også nærmet seg konkurs.

Men Benjamin var den nærmeste vennen deres, og Luis hadde vært klar over at han hadde tankene andre steder den dagen han skrev under kontrakten.

Siden Javier nektet å gjøre noe med det, kom Luis til at det bare ville skape problemer hvis han fortalte Benjamin sannheten. Det ville være til det beste for alle parter om Luis ventet til prosjektet var ferdig, og alle pengene var i banken, før han snakket med Benjamin om det og inngikk en privat avtale med ham.

«Han leste ikke kontrakten fordi han var ute av seg. Han stolte på dere. Hvordan kunne han vite at betingelsene var endret? Han skrev under på den kontrakten i god tro.» Chloe stirret foraktelig på ham. «Han ga dere alt han eide. De siste sparepengene sine. Den investeringen betydde at han ikke kunne kjøpe slottet likevel. Han måtte ta opp et stort lån så mor kunne ende sine dager der. Han mistet nesten alt. Dere tok pengene hans og ble vitne til hvordan han strevde for å holde hodet over vannet.»

«Vi var ikke i stand til å hjelpe ham. Vi hadde like store økonomiske problemer. Selskapet vårt hadde vokst seg for stort for raskt. Forskjellen mellom oss og Benjamin var at Benjamin ikke skammet seg over å innrømme det. Det gjorde vi. Jeg forteller deg dette nå bare for at du skal forstå at jeg ikke er den falske jævelen du tror jeg er. På den tiden strevde vi alle for å holde hodet over vannet. Men hele tiden visste jeg at når prosjektet sto ferdig, skulle jeg inngå en privat avtale med Benjamin og betale ham den ekstra fortjenesten han mente han skulle ha …»

«Men du gjorde ikke det!»

«Jeg hadde vært prosjektleder på et prosjekt i Brasil. Javier sendte regnskapene før jeg fikk en sjanse til å snakke med Benjamin om det. Jeg kom tilbake til Javiers forlovelsesfest, og broren din braste inn og beskyldte oss for både det ene og det andre. Når noen truer meg, slår jeg tilbake. Jeg innrømmer at det ble sagt mye stygt – vi var alle i angrepsmodus for å forsvare oss selv, broren din også. Han ville ikke diskutere saklig …»

«Hvorfor skulle han gjøre det?» Hun stirret på ham som en vakker, stolt og trassig alveprinsesse. En uhyre sexy alveprinsesse.

Luis kunne ikke forstå hvordan han så lenge hadde unngått å se hvor vakker hun var, eller hvordan han kunne stå der med kvinnen som hadde konspirert mot ham, og kjenne blodet brenne av begjær. Han visste ikke hvilket behov han ville tilfredsstille først: behovet for å hevne seg eller behovet for å legge henne ned et sted og ta henne i besittelse.

Snart skulle han gjøre begge deler.

«Mennesker responderer best på saklig diskusjon. Benjamin kom med trusler. Vi måtte forsvare oss. Men jeg hadde fremdeles medfølelse med ham. Jeg har hatt dårlig samvittighet i mange år. Jeg hadde håpet å få snakke med ham ansikt til ansikt og komme frem til en avtale når vi hadde roet oss ned. Juridisk sett hadde jeg ingenting å bevise. Javier og jeg hadde ikke gjort noe galt.»

«Hvis du virkelig trodde det, hva var vitsen med påbudet?»

«Det hadde vært nok sladder og rykter om familien min. Er du klar over hvor vanskelig det er å være sønnene til Yuri Abramova og Clara Casillas?» Luis drakk opp drinken og skar en grimase. Den bitre smaken passet til humøret hans.

«Vi er sønnene til en berømt morder», fortsatte han og begynte å blande en ny drink. «Det er blitt laget dokumentarfilmer om ham, skrevet bøker og avisartikler. Hollywood ville lage film om drapet. Kan du tenke deg det? De ville bruke mors død som underholdning.»

Chloe prøvde å undertrykke medfølelsen, men det var vanskelig. Hun så for seg den sårbare trettenåringen og kjente tårene presse på. Hun hadde bare vært tre år da moren til Luis ble drept, altfor liten til å ha noen minner om det.

Men hun hadde vært der.

Clara hadde danset i London den skjebnesvangre kvelden. Yuri, en ballettdanser som hadde flyktet fra det gamle Sovjet på syttitallet og opplevde en nedtur i karrieren, hadde sett forestillingen og blitt overbevist om at kona hadde en affære med hovedrolleinnehaveren. Etter forestillingen låste han Clara inne i garderoben. Ingen kom seg inn da skrikene begynte.

Da de endelig fikk slått inn døren, var Clara død. Yuri hadde fremdeles hendene om halsen hennes.

Luis og Javier bodde på hotellet tvers over gaten. Brødrene og Benjamin satt barnevakt for Chloe.

Moren til Chloe og Benjamin, Louise, hadde fortalt dem den grusomme nyheten.

Luis helte opp cocktailen han hadde blandet i to glass. «Forestill deg hvordan det har vært å vokse opp med det hengende over oss. Vi er enormt fremgangsrike og rikere enn vi kunne ha drømt om, men folk ser fremdeles på oss og tenker på foreldrene våre. Du ser det i øynene deres – nysgjerrighet og frykt.»

Han skjøv det ene glasset mot henne og løftet det andre til munnen. Så tok han en slurk og lot som om han tenkte seg om.

«Ikke verst. Bedre enn den forrige, men jeg tror jeg holder meg til det jeg kan best.» Han tok en ny slurk. «Vel, hvor var jeg … jo, foreldrene mine. En arv vi har prøvd å rømme fra samtidig som vi hedrer vår mors minne.»

«Er det derfor dere tok etternavnet hennes?» Spørsmålet buste ut av henne før hun fikk tenkt seg om. Det var noe hun hadde lurt på i årevis.

«Vi tok det fordi ingen av oss orket å leve med fars etternavn. Vi har jobbet hardt for å fjerne oss fra den mannen og gjøre mors navn synonymt med dansen hennes – ikke måten hun døde på. Men nå er alt kommet opp til overflaten igjen, og du er delvis ansvarlig for det. Vi er tilbake i medias søkelys. Folk lurer på hvor mye av fars gener som lever i oss.» Han trakk pusten dypt. «Det rettslige påbudet var ment å skulle forhindre det. Vi visste at Benjamin var en tikkende bombe. Nå forhandler vi om en ny kontrakt, et nytt kjøpesenter i Canada. Samarbeidspartneren vår har sluttet å ta telefonen.»

«Han må være en smart mann. Han skjønner at han kommer til å bli svindlet.»

Luis så på henne med lynende øyne. «Vi har ikke svindlet noen!» snerret han.

«Dere svindlet broren min», sa hun trassig. «Saksøk meg så mye du vil.»

«Jeg har en mye bedre måte å takle deg på, bonita. Når det gjelder broren din … Jeg sier ikke dette igjen: Vi svindlet ham ikke. Jeg skulle snakke med ham etter festen, men han kidnappet Freya og prøvde å presse oss. Da forsvant all min sympati for ham. Broren din kan dra til helvete. Spekulasjonene florerer i media igjen. Assistenten min fant kommentarer i en nettavis der det ble stilt spørsmål om Freya rømte fordi hun var redd hun kom til å ende opp som moren min.»

Chloe krympet seg. Hun hadde mange innvendinger mot Luis og Javier, men det var ikke deres skyld at de hadde de foreldrene de hadde.

«Det er avskyelig.»

«Godt å høre at du mener det, for du skal hjelpe meg med å rette opp igjen folks inntrykk. Hvis du ikke hadde ringt og lurt meg opp i fjellet, hadde jeg vært på festen før Benjamin kom. Da ville ingenting av dette ha skjedd.»

«Han mente at du skyldte ham to hundre og tjuefem millioner euro», freste hun. Sinnet overskygget medfølelsen. «Trodde du at han bare skulle godta det og holde kjeft? Trodde du at jeg skulle gjøre det? Jeg var sammen med ham på sykehuset da dere ringte og tryglet ham om hjelp.»

Chloe hadde sittet på en benk i sykehushagen sammen med broren. Hun hadde grått. Han hadde sittet som i ørske, helt grå i ansiktet. Begge prøvde å ta inn over seg at moren skulle dø. Det var da Benjamin hadde fått telefonen fra Luis.

«Hvis du mente at Javier var blitt svindlet, ville du bare ha sittet rolig og sett på hvis det var noe du kunne gjøre?»

«Sannsynligvis ikke.» Han trakk på skuldrene. «Men ville jeg ha hjulpet til med å kidnappe en kvinne og kreve løsepenger …? Nei, så langt ville jeg aldri ha gått.»

«Jeg hjalp ikke til med å kidnappe Freya! Jeg hjalp til med å få henne bort fra et potensielt forferdelig ekteskap …»

«Er det sånn du rettferdiggjør det? Det er på tide jeg informerer deg om at du ikke kommer i land igjen før du har giftet deg med meg.»