MIRANDA LEE

Århundrets kjærlighetshistorie

Oversatt av Astrid Gran

Miranda Lee ble født i New South Wales i Australia. Etter en kort karriere som cellist utdannet hun seg til programmerer. Søsteren hennes foreslo at Miranda skulle begynne å skrive romantikk, og etter noen forsøk fikk hun sitt første manus antatt. Siden da har Miranda skrevet mange romaner for forlaget Harlequin, alle med virkelighetsnære hovedpersoner, sexy intriger og sterke historier.

Til datteren min Veronica,

som har lest alle bøkene mine

og sagt fine ting om hver og en.

Prolog

Laurence ristet på hodet mens hans leste rapporten på nytt. Frustrasjonen og skuffelsen sydet. Han hadde antatt at datteren kom til å være gift og ha fått barn nå. Hun var tross alt tjueåtte år. Tjueåtte år og svært vakker.

Han så på bildet i rapporten en gang til, og kjente stoltheten over at genene hans hadde produsert noe så vakkert. Og barnløst. Så bortkastet!

Det sto i rapporten at Veronica hadde vært forlovet tre år tidligere med en lege hun hadde truffet på barnesykehuset hun jobbet på som fysioterapeut. Så hadde han omkommet i en motorsykkelulykke to uker før bryllupet. Etter det hadde hun tilsynelatende ikke truffet noen. Det så ikke engang ut til at hun hadde mange venner. Hun hadde blitt en einstøing som bodde hos moren og ikke gjorde annet enn å jobbe – noe hun også gjorde hjemmefra nå.

Laurence visste hva sorg kunne gjøre med en. Han hadde blitt knust da kona han hadde vært gift med i over førti år, hadde gått bort. Hun hadde hatt et farlig kreftgen og de hadde vært forberedt på at hun ville dø av sykdommen etter hvert, men så hadde hun dødd brått av et hjerteinfarkt. Han hadde trukket seg tilbake etter det, pensjonert seg og flyttet til feriehuset de hadde kjøpt sammen på den italienske øya Capri. Han hadde ikke sett på en annen kvinne siden, og han kom aldri over henne. Men han var syttito da det skjedde. Datteren var i tjueårene, for guds skyld. Og hun ville ikke forbli ung for alltid. Menn kunne bli fedre til de var godt oppi årene, men den biologiske klokken til kvinnene tikket nådeløst i vei.

Som genetiker visste Laurence alt om kroppen og gener. Kunnskapen hans om emnet var grunnen til at han hadde donert sperma til moren til Veronica. Handlingen hadde imidlertid bunnet mer i hovmod enn omsorg, hans mannlige ego hadde ikke tillat ham å gå i graven uten at de geniale genene hans ble videreført.

Laurence kjente på skyldfølelsen over at han ikke hadde kontaktet Veronica etter at Ruth gikk bort. Da kunne han ha vært der for henne da forloveden døde.

Han visste at det var for sent nå.

Han var døende. Av kreft, ironisk nok. Leverkreft. Han hadde bare seg selv å takke, etter Ruths død hadde han drukket altfor mye altfor lenge.

En mannsstemme avbrøt tankene hans.

«Jeg banket på, men du åpnet ikke.»

Laurence smilte.

«Leonardo! Så hyggelig å se deg. Hvorfor er du tilbake igjen allerede?»

«Det er syttifemårsdagen til papa i morgen», svarte Leonardo idet han satte seg på en av stolene i ettermiddagssolen på balkongen, og lot blikket hvile på det gnistrende blå Middelhavet. «Dio, Laurence, du er så heldig som har denne utsikten.»

Laurence så på Leonardo med et beundrende blikk. Så godt han tok seg ut, så kjekk og energisk. Men så var han jo bare trettito og en mann med mange talenter. Han var eksepsjonelt populær blant damene.

Denne tanken vekket en idé.

«Mamma sa hun hadde invitert deg i bursdagen, men at du må reise til England i morgen for å dra til legen?»

«Ja, det stemmer», svarte Laurence, mens han gjemte unna rapporten. «Leveren min spiller ikke på lag med meg.»

«Du ser litt gul ut. Er det alvorlig?»

«Alt er alvorlig når en er så gammel som jeg», sa Laurence med et skuldertrekk. «Nå, har du kommet for å spille sjakk, høre på god musikk eller prøve å kjøpe huset mitt igjen?»

«Kan jeg ikke få gjøre alle tre?» lo Leonardo.

«Du kan godt forsøke. Men jeg kommer til å svare som jeg alltid gjør: Når jeg er død, kan du kjøpe huset.»

Leonardo skvatt til og så med ett mer alvorlig ut enn han pleide å være.

«Jeg håper ikke det blir på en god stund ennå, min venn.»

«Takk, det var snilt sagt», svarte Laurence og tok med seg rapporten inn. «Skal vi åpne en flaske chablis?»

«Er det så lurt, omstendighetene tatt i betraktning?»

«Et glass fra eller til vil ikke spille noen rolle nå», smilte Laurence skjevt.

1

Veronica smilte idet dagens siste pasient gikk sakte nedover stien fra huset. Det fleste av pasientene hennes var eldre, men hun foretrakk det egentlig slik. De prøvde ikke å legge an på henne. Ikke at hun ikke kunne håndtere det. Å bli sjekket opp var noe hun hadde måttet håndtere siden hun kom i puberteten. Hun nektet ikke for at hun hadde vært veldig heldig med utseendet og var godt fornøyd med det bølgete, lange mørke håret, den fine huden og de store, fiolette øynene.

Jerome hadde kalt henne en naturlig skjønnhet.

Jerome …

Hun lukket øynene i et par sekunder mens hun blokkerte alle tanker om den mannen. Det var ikke lett. Dødsulykken hadde vært vanskelig nok å takle, men det var oppdagelsen hun hadde gjort i etterkant av ulykken, som virkelig hadde knust henne. Hun kunne fremdeles ikke forstå at han hadde vært så … ondskapsfull.

Hun var vel naiv, antok hun, med tanke på det moren hadde blitt utsatt for av mannen hun hadde giftet seg med. Likevel hadde ikke morens kynisme overfor det motsatte kjønn smittet over på Veronica under oppveksten. Veronica likte menn, selv om hun var klar over at noen av dem var rundbrennere. Dem hadde hun alltid holdt seg langt unna. Hun var ikke prippen, men hun kunne ikke utstå folk som ikke klarte å leve etter samfunnets moralske normer. Folk som var respektløse, ufølsomme eller hensynsløse. Drømmemannen ville ikke ha noen av de egenskapene. Han skulle være vellykket og kjekk, men først og fremst til å stole på. Han skulle jo ikke bare være ektemannen hennes, men også faren til barna hennes. Hun drømte om minst fire barn.

Hun hadde trodd at Jerome var denne mannen, men han viste seg å være langt fra en drøm.

Hun hadde i alle fall jobben. Troen på forhold hadde blitt knust, men hun trivdes godt med å lette andre menneskers smerte.

Mens hun fylte vannkokeren med vann, ringte mobilen. Hun tenkte at det sikkert var en pasient, siden det var ytterst sjelden noen ringte til henne ellers.

«Snakker jeg med miss Veronica Hanson?» spurte en dyp, italiensk mannsstemme henne. «Jeg er Leonardo Fabrizzi.»

Veronica mistet nesten telefonen i gulvet. Hun strammet grepet mens hun tenkte på hvem det var som ringte. Det kunne vel ikke være så mange Leonardo Fabrizzier her i verden?

«Leonardo Fabrizzi, den berømte alpinisten?» spurte hun før hun fikk tenkte seg om.

«Kjenner du meg?» spurte stemmen overrasket.

«Nei da», svarte hun raskt, for hun kjente ham jo ikke, selv om de hadde møttes en gang. På en afterski i Sveits. De hadde ikke blitt presentert, så han ville nok ikke kjenne henne igjen, men han var berømt og hun hadde visst godt hvem denne verdensmesteren var. Han var kjent for dumdristigheten sin, både i og utenfor skibakken. Ryktet som playboy var velfortjent, det hadde hun fått kjenne på selv den kvelden, og hun grøsset ved tanken på hvor nær hun hadde vært å bli en av hans mange erobringer.

«Jeg har hørt om deg», sa hun til slutt, «du er berømt i skiverdenen, og jeg liker å stå på ski.»

«Jeg er ikke alpinist lenger», svarte han. «Jeg pensjonerte meg for en stund siden, og er bare forretningsmann nå.»

«Jaha», svarte hun. «Og hva kan jeg hjelpe deg med?»

«Jeg har triste nyheter», svarte han overraskende.

«Triste nyheter?» gjentok hun forvirret.

«Ja. Laurence Hargraves har dessverre gått bort.»

«Laurence Hargraves? Jeg beklager, men jeg vet ikke hvem det er.»

«Er du sikker?»

«Helt sikker.»

«Det er merkelig. Han visste åpenbart hvem du er. Du er en av arvingene i testamentet hans. Han har etterlatt deg en villa på Capri.»

«Hva? Er dette en spøk? Det er jo latterlig», svarte Veronica sjokkert.

«Det er ingen spøk. Jeg er testamentsfullbyrderen hans, og det står her at hvis du er Veronica Hanson og bor i Glebe Point Road i Sydney i Australia, er du nå den stolte eier av en vakker villa på Capri.»

«I alle dager. Det er jo helt utrolig.»

«Ja, det kan du godt si», sa mannen med en bedrøvet stemme. «Laurence var en god venn av meg, og han har aldri nevnt deg. Kan han ha vært en fjern slektning?»

«Ja, kanskje», svarte hun, «men jeg tviler litt på det.» Moren var enebarn og faren ville ikke ha hatt et så britisk navn som Hargraves i slekten. Han hadde vært en fattig latvisk student som hadde solgt sperma for penger. På fødselsattesten hennes sto det ’far: ukjent’. «Jeg må spørre mamma», la hun til. «Hun vet kanskje noe om det.»

«Dette er veldig rart. Kan han ha vært en pasient, eller slektning av en pasient? Har du noensinne jobbet i England? Han var ofte der i forbindelse med legebesøk», spurte han.

«Nei, aldri», svarte Veronica. Hun hadde derimot vært på Capri en dag, som turist for mange år siden. Hun husket de store villaene og hvordan hun hadde tenkt at en måtte være veldig rik for å eie en slik. Hun lurte på om Leonardo Fabrizzi var veldig rik. Og fremdeles en playboy. Ikke at jeg bryr meg, tenkte hun raskt.

«Uansett hvor mystisk dette er, endres ikke det faktum at du kan overta villaen så snart alle papirer er signert og avgiften er betalt.»

«Avgift?»

«Arveavgift. På en så stor eiendom vil det ikke bli billig. Siden du ikke er en slektning, er avgiften på åtte prosent av markedsverdien på huset. Villaen bør kunne selges for tre-fire millioner euro.»

«Hva?» Veronica hadde en del sparepenger, men ingenting i nærheten av åtte prosent av fire millioner euro.

«Hvis det blir vanskelig, kan du låne pengene av meg, og betale meg tilbake når du har solgt villaen», overrasket han henne med.

«Er det sant? Det kan jo ta tid å selge huset», svarte hun forbløffet.

«Ikke dette huset. Jeg vil nemlig gjerne kjøpe det. Jeg har vært mye i det huset og jeg elsker det.»

Veronica burde ha blitt lettet over å få servert en så enkel løsning, men noe holdt henne tilbake og hun nølte med å takke ja. Leonardo må ha fanget opp usikkerheten, for han foreslo at hun kunne bestille en uavhengig takst. Som han også sa han ville betale for, bare for å understreke hvor rik han var.

Veronica himlet med øynene og kjente at hun reiste bust, hun reagerte alltid negativt på folk som viftet med penger. Foreldrene til Jerome hadde hatt mye penger, og de hadde titt og ofte fortalt henne hvor heldig hun var som skulle gifte seg med deres eneste barn. Ikke så ’heldig’ likevel, kanskje …

«Kanskje du vil tenke på det? Dette må ha kommet som et sjokk», sa han til slutt.

«Mer som en overraskelse enn et sjokk», svarte hun.

«Men en hyggelig overraskelse, håper jeg», fortsatte han. «Siden du ikke kjente Laurence, vil vel ikke det at han er død gjøre deg opprørt. Og salget av villaen vil gi deg en fin pengesum.»

Etter å ha bekreftet noen detaljer for Leonardo, som fødselsdatoen sin, var det noen spørsmål Veronica selv ville ha svar på.

«Hvor gammel var Laurence?» spurte hun Leonardo.

«Jeg er ikke helt sikker, men jeg tror han var i slutten av sytti-årene. Jeg vet at han var fylt sytti da kona døde.»

«En eldre mann, altså. Og enkemann. Hadde han noen barn? Eller søsken?»

«Nei», svarte Leonardo.

«Hva døde han av?»

«Et hjerteinfarkt. Men jeg fant ut etter at han var død at han også hadde leverkreft. Det fortalte han meg ikke, men jeg visste at han skulle til en lege i England på grunn av leveren. Det rakk han ikke, han døde så snart han hadde skrevet testamentet sitt hos advokaten. Kanskje en velsignelse, han var visst veldig syk og hadde ikke lenge igjen.»

«Drakk han mye?»

«Jeg vil ikke si at han drakk i overkant mye. Men hvem vet hva en ensom person gjør alene i hjemmet sitt.»

Veronica ble forbauset over hvor trist han hørtes ut. Empatien han utviste, fikk henne til å like ham bitte litt. Og det var nærmest et mirakel, med tanke på hva hun syntes om rundbrennere. Eller kanskje var hun urettferdig nå. Kanskje han hadde forandret seg. Det var jo mange år siden den kvelden han hadde foreslått at hun ble med ham og en blondine på rommet. Nei, tenkte hun med avsky, slike menn forandrer seg aldri.

Etter å ha avtalt at hun skulle ringe ham tilbake om en times tid, gikk Veronica for å finne moren. Hun følte seg forvirret og urolig, noe som irriterte henne fordi hun ikke pleide å la seg påvirke av menn. Spesielt ikke menn med Leonardos tvilsomme rykte.

En tanke hadde formet seg, og hun trengte å snakke med moren, enda så ulogisk og usannsynlig det virket. Hun følte seg nervøs da hun banket på morens kontordør med en skjelvende hånd, men tok et dypt åndedrag og var glad for at stemmen hørtes vanlig ut da hun begynte å prate.

«Mamma, sier navnet Laurence Hargraves deg noe?» Idet hun så fargen forsvinne fra morens ansikt, visste hun at det hun mistenkte, var rett.

«Han var faren min, ikke sant?» sa hun matt. Nora stønnet før hun nikket trist. Veronica følte seg overveldet. Hun knyttet nevene, sukket og kjempet imot bølgen av følelser som strømmet innover henne. Hun hadde ikke opplevd et slikt sjokk eller sinne siden hun oppdaget sannheten om Jerome.

«Hvorfor fortalte du meg ikke sannheten?» ropte hun til moren. «Hvorfor fortalte du meg den møkkahistorien om den latviske studenten, når du i virkeligheten hadde hatt et forhold til en gift mann?»

«Men vi hadde ikke et forhold», gråt Nora. «Du forstår ikke, det var ikke sånn det var.»

«Så fortell meg hvordan det var, da», svarte hun kaldt. «Fortell meg hvorfor du ikke fortalte meg sannheten om hvem faren min var.»

«Jeg … jeg kunne ikke si noe. Jeg lovet Laurence å ikke fortelle det.»

Veronica kunne ikke fatte at moren ville love en utro mann noe som helst.

«Din kjære Laurence er uansett død nå, så jeg kan ikke skjønne at det skal betyr noe», freste hun. «Det vil sikkert overraske deg at han etterlot meg noe. Jeg har akkurat snakket med testamentsfullbyrderen hans. Jeg eier nå en villa på øya Capri. Heldige meg.»

Nora stirret på Veronica.

«Men hva med kona hans?» spurte hun til slutt.

«Hun er også død. Hun døde visst for flere år siden. Nå tror jeg at det er på tide at du forteller meg sannheten, mamma.»

2

Leonardo sendte av gårde en kopi av testamentet før han forsøkte å konsentrere seg om neste års vinterkolleksjon. Men det var fånyttes, tankene gikk stadig tilbake til samtalen han hadde hatt med kvinnen i Sydney. Hvem var Veronica Hanson? Og hvorfor hadde Laurence aldri nevnt henne? Hun kunne vel være en fjern slektning, de fleste mennesker likte best at slektninger arvet dem, men hvorfor ikke gi henne penger også, hvis det var tilfellet? Hvorfor hadde han kun gitt henne villaen, og gitt resten av formuen til kreftforskning? Det var virkelig et mysterium.

Han så på klokken. Det hadde bare gått ti minutter! Leonardo hadde beskrevet seg selv som en forretningsmann da han snakket med Veronica, men i virkeligheten hatet han pulter, kontorer og møter. Han trengte bevegelse, action, han var en handlingens mann som trivdes best ute i frisk luft. Han bestemte seg for å kjøpe seg en kaffe mens han ventet, og så fort han kom ut i Milanos fine solskinnsdag, følte han seg bedre.

Den unge, vakre baristaen smilte flørtende til ham, men Leonardo var nøye med å holde en vennlig tone. For noen år siden ville han ha vært i seng med henne for flere uker siden, men han hadde hormonene mer under kontroll nå. For ikke å snakke om at han hadde lært en tøff lekse siden den gang. Han hadde så vidt unnsluppet å gifte seg med en lykkejeger for noen år tilbake. Hun hadde latt som om hun var gravid for å få ham til å gifte seg med henne, noe han ville ha gjort, men heldigvis hadde onkelen hans krevd at kvinnen tok en ny graviditetstest hos en lege, og bløffen ble avslørt. Leonardo hadde aldri stolt på en kvinne som sa hun gikk på p-piller siden, og passet alltid på å bruke kondom. I tillegg gikk han bare ut med selvstendige kvinner nå, kvinner med egne karrierer, egne penger og egne meninger.

Leonardo kunne ikke tenke seg å gifte seg på en god stund. Selv om han hadde møtt mange kvinner, hadde han ennå ikke møtt en kvinne som utløste den ville lidenskapen han alltid hadde sett for seg at hans livs store kjærlighet ville gjøre. Sexen var bra, men aldri like spennende som å råkjøre ned en fjellskrent. Han savnet å stå på ski, men alle sjansene han hadde tatt, og alle skadene han hadde fått, hadde ført til en tidlig pensjon. Nå drev han ’Fabrizzi sport, snø og ski’ og gjorde det svært bra. Men Leonardo var en rastløs sjel. Han trengte action. Han sto på ski om vinteren, seilte og sto på vannski om sommeren, fjellklatret og rappellerte, men det var ikke nok. Nylig hadde han tatt flysertifikat for både småfly og helikopter. Etter hver actionfylte ferie brant det likevel en uslokkelig ild i ham.

Det eneste stedet han følte seg avslappet, var i villaen på Capri. Det å se utover det asurblå havet og drikke god vin med Laurence, var det eneste som roet ham ned. Han ville savne Laurence, helt klart, men det var huset han virkelig ville ha. Virkelig trengte. Forhåpentligvis ville Veronica snart ringe ham og kunngjøre at det var hans.

3

Veronica lå på sengen sin og prøvde å roe ned tankene og få en oversikt over alt hun hadde lært den siste timen, men følelsene tok overhånd. Hun visste ikke om hun var mest trist eller sint. Det moren hadde fortalt, virket logisk, og var mye bedre enn at Nora hadde hatt et forhold til en gift mann, og hun kunne forstå hvorfor moren hadde lovet å ikke avsløre identiteten til faren, men dette med testamentet forsto hun virkelig ikke. Hvorfor etterlate henne noe som helst, når han åpenbart ikke hadde villet ha kontakt? Hun fikk tårer i øynene ved tanken på faren. Hun hadde hatt en far. En virkelig far, ikke bare en ukjent sæddonor. Og han var ikke en hvem som helst heller. Han hadde vært en berømt forsker, en genial genforsker. Å, som hun ønsket at moren hadde fortalt henne dette for lenge siden. Nå var det for sent.

«Går det bra med deg, vennen min?» spurte moren fra soveromsdøren.

Veronica smilte forsiktig til henne, klar over at moren også hadde fått et sjokk, og var redd for at Veronica aldri ville tilgi henne. Men alt dette var Laurence Hargraves skyld, ikke Noras.

«Det kommer til å gå bra. Jeg må bare få litt tid på meg til å forstå alt dette», svarte hun mykt.

«Jeg skjønner det, og jeg er så lei for alt dette. Jeg kan ikke fatte hva som fikk Laurence til å etterlate deg huset. Det var jo snilt, men han må ha visst at sannheten ville komme for en dag, og at du ville bli lei deg.»

«Folk gjør rare ting når de er døende», svarte Veronica. Hun var nødt til å ringe Leonardo Fabrizzi tilbake snart. Hun gledet seg ikke til å fortelle ham at Laurence var den biologiske faren hennes. Han kom helt sikkert til å stille masse spørsmål. Men hun hadde noen spørsmål til ham også, i og med at han måtte ha kjent faren godt. Kanskje han kunne sende henne noen bilder av Laurence, hun lengtet etter å se hvordan han så ut. Hun lignet ikke på Nora i det hele tatt, og Veronica hadde alltid antatt at hun hadde det slående utseendet sitt etter den sæddonoren. Nå kunne hun kanskje få bevis på det.

Plutselig fikk hun en kjempeidé. Hun løp ned til kjøkkenet for å finne telefonen sin.

«I alle dager, hva skjer?» skvatt moren.

«Jeg må ringe Leonardo Fabrizzi, italieneren jeg nevnte for deg.»

«Huff, må du fortelle ham alt? Kan du ikke bare selge villaen til ham?»

«Nei, jeg kan ikke det. Jeg kommer til å fortelle ham alt. For det første vil det ha stor betydning for arveavgiften. For det andre kommer jeg ikke til å selge villaen til ham umiddelbart. Det er noe jeg trenger å gjøre først.»

«Hva da?» spurte moren.

Veronica fortalte henne om planen sin.

4

Da telefonen endelig ringte, skvatt Leonardo, og følte seg med ett merkelig nervøs.

«Takk for at du ringte meg tilbake, miss Hanson», sa han og satte telefonen på høyttaler på pulten. «Kunne moren din hjelpe deg med noen svar?»

«Absolutt», svarte hun kort. «Laurence Hargraves var visst faren min.»

«Mio dio. Hvordan i alle dager skjedde det?»

«Laurence kom visst til Australia for omtrent tretti år siden for å utføre genforskning. Han fikk bo i et hus som en del av avtalen, og moren min stelte for ham.»

«Hva? Hadde de et forhold?»

Leonardo kunne ikke tro det han hørte. Laurence hadde vært så hengiven overfor kona si, det var åpenbart at de hadde elsket hverandre høyt.

«Nei da, ikke noe slikt. Mamma og Laurence ble gode venner, og mamma ble godt kjent med Ruth også. Mamma fikk meg gjennom assistert befruktning. Jeg har alltid trodd at den biologiske faren min var en fattig latvisk student som donerte sæd for penger, men det var visst løgn. Det var Laurence som var sæddonoren.»

«Jaha. Det forklarer jo saken. På en måte. Men ikke hemmeligholdet», svarte Leonardo.

«Visste du at Ruth ikke kunne få barn?» spurte Veronica.

«Nei, ikke egentlig. Jeg visste jo at de ikke hadde barn, men jeg ville aldri spørre. Det virket uhøflig.»

«Ruth fortalte mamma at hun hadde et kreftgen som hadde drept de fleste i slekten hennes. Hun bestemte seg for at hun aldri ville videreføre dette genet. Hun fjernet livmoren da hun var ung. Så møtte hun Laurence, og han følte at kjærligheten til henne og til arbeidet var nok for ham. Men det var visst nettopp arbeidet hans med genetikk som førte til at han donerte sæd til mamma. Han syntes det virket altfor risikabelt å få sæd fra en ukjent, informasjonen om den fysiske og psykiske helsen til donoren mamma hadde valgt, var altfor vag. Han hadde undersøkt sine egne gener nøye, og visste at hans sæd ville være av god kvalitet. Han overtalte mamma til å la ham donere sæden i stedet for», fortalte Veronica.

«Ja, han kunne være svært overbevisende hvis han ville. Han sa sikkert noe sånt som at moren din skyldte sitt ufødte barn å være helt sikker på at ingen uønskede gener ble videreført. Visste Ruth om avtalen?»

«Nei, Laurence trodde det ville såre henne. Han krevde at mamma oppga at faren var ukjent, og at hun aldri ville fortelle noen sannheten.»

«Det virker jo litt hjerteløst av Laurence?» påpekte Leonardo.

«Jeg er enig. Mamma sier at han ikke var det, men jeg er uenig. Ja vel, så kjøpte han huset vi bor i, men jeg og mamma måtte jo leve på aleneforsørgerstøtte inntil jeg begynte på skolen og mamma kunne begynne å jobbe igjen. Jeg forstår at han ikke ville såre kona, men han kunne jo ha tatt kontakt med oss etter at hun døde. Hvorfor vente til etter at han selv var død, hva var poenget med det?» spurte Veronica opprørt.

«Jeg beklager, jeg vet dessverre ikke. Men han etterlot deg jo villaen.»

«Ja, og hva var vitsen med det? Hvorfor etterlate meg noe som helst, og hvorfor en villa på Capri, av alle steder? Han må jo ha hatt en grunn, det virker som om han var en veldig intelligent mann.»

«Kanskje han ville gi deg noe verdifullt?» foreslo Leonardo.

«Ja, men hvorfor ikke bare gi meg penger?»

«Jeg må innrømme at jeg har tenkt samme tanke, miss Hanson».

«Å, kall meg Veronica, vær så snill.»

«Ja vel», smilte Leonardo til telefonen. «Men da kan du kalle meg Leonardo. Eller Leo, om du vil.»

«Jeg foretrekker Leonardo», svarte hun. «Det høres mer italiensk ut.»

«Jeg er italiensk», lo han.

«Men du snakker veldig bra engelsk. Vel, jeg har lagt en plan. Jeg setter pris på tilbudet ditt, Leonardo, og kommer til å selge deg villaen, men ikke før om en stund. Først vil jeg reise dit og tilbringe litt tid der og prøve å finne ut litt mer om faren min.»