JANE PORTER

Uventet elsker

Oversatt av Even Brubakk

MINISERIE: BRUDER PÅ VIFT

Hemmeligheter, løgner og sjokkerende avsløringer! Møt Poppy og Sophie som på overraskende vis finner mennene i sitt liv, og lærer hvor stor kjærligheten kan være. Dette er første del i miniserien Bruder på vift.

Jane Porter har skrevet over femti romaner siden hun solgte det første manuset sitt til Mills & Boon i 2000. Jane er kjent for sine lidenskapelige, emosjonelle og sensuelle romaner og elsker macho helter, eksotiske steder og lykkelige slutter. Hun bor nå i San Clemente i California sammen med surferektemannen og tre sønner.

Til Kelly Hunter, Carol Marinelli, Abby Green

og Heidi Rice.

Takk for inspirasjon og utmerket selskap i fjor sommer!

Denne er til dere!

Prolog

Bruden var borte, halt ut av kapellet slik en seirende kriger ville ha båret med seg krigsbyttet.

Poppys forferdede blikk møtte Randall Grants et øyeblikk før hun raskt så vekk igjen. Hun skalv, og det hadde hun gjort helt siden døren ble slått opp og sicilianeren dukket opp i døråpningen som en hevnens engel.

Hun strammet grepet rundt brudepikebuketten. Lettelsen bredde seg langsomt i henne. Hun hadde gjort det. Hun hadde reddet Sophie.

Det var imidlertid ikke bare Sophie hun hadde hjulpet – hun hadde hjulpet Randall også. Randall Grant, den sjette jarlen av Langston, var selvfølgelig ikke særlig takknemlig akkurat nå, siden han tross alt var brudgommen og ikke hadde noe ønske om å bli ydmyket foran øynene til to hundre prominente gjester fra hele Europa. Avisene hadde omtalt dette som årets bryllup, og det ville det også ha vært hvis ikke bruden hadde blitt halt av gårde av en siciliansk racerbilsjåfør. Eller nærmere bestemt forhenværende racerbilsjåfør.

Heldigvis var ikke jarlen av Langston en følsom mann. Han kom ikke til å vise tegn til sinnsbevegelse, men ville være like stram i masken idet han håndterte konsekvensene av det som hadde skjedd.

Hun kjente ham imidlertid bedre enn de fleste og visste at han ikke var den iskalde mannen folk tok ham for å være. Hun sendte Randall et nytt blikk. Han var utrolig kjekk i dressen som fremhevet den elegante kroppen og det fint meislede ansiktet. Akkurat nå så han ut som om han var hugget i stein.

Urokkelig. Hard. Fjern.

Poppy prøvde å svelge unna bekymringen og skyldfølelsen. En dag ville Sophie takke henne. Randall også, selv om hun ikke hadde noen planer om å fortelle ham hvilken rolle hun hadde spilt i denne katastrofen. Han var ikke bare Sophies brudgom, men også sjefen hennes gjennom fire år. Og hun var hemmelig forelsket i ham. Selv om han var en veldig god sjef og opptrådte temmelig beskyttende overfor henne, ville han ikke nøle med å gi henne sparken hvis han trodde at hun hadde noe med bryllupsskandalen å gjøre. Og det ville gjøre henne helt knust.

Men hvordan hadde hun kunnet la være å skrive til Renzo?

Hvordan kunne hun ha latt være å sende det avisutklippet? Sophie elsket ikke Randall. Hun giftet seg med ham fordi familien hennes så på det hele som en genial forretningstransaksjon. Det var mer en fusjon enn et ekteskap, og Sophie hadde fortjent noe bedre.

Randall hadde blitt ydmyket, men Sophie hadde nå fått en sjanse til å oppleve kjærligheten.

1

Hun visste noe.

Dal Grant så det i Poppys øyne. Det var også noe med de sammenknepne leppene og den lille rynken mellom øynene.

Hun hadde jobbet så lenge for ham at han kjente igjen det skyldbetyngede ansiktsuttrykket, det uttrykket hun bare fikk når hun hadde gjort noe forferdelig galt og forsøkte å dekke over det.

Han skulle ha gitt henne sparken for mange år siden.

Hun var ikke uerstattelig. Hun hadde aldri vært noen spesielt dyktig sekretær, bare god. Og hun hadde en evne til å holde ham på bakken når han kjente trang til å knuse noe eller noen, slik han gjorde nå.

Det viktigste av alt var at han stolte på henne, selv om det tilsynelatende hadde vært veldig dumt av ham.

Han kunne imidlertid ikke presse informasjon ut av henne nå, mens to hundre gjester satt på kirkebenkene og hvisket forfjamset til hverandre. Sophies far så helt himmelfallen ut, og lady Carmichael-Jones hadde blitt hvit som et laken.

Gudskjelov hadde han ingen nær familie som var til stede og ble vitner til denne katastrofen. Moren døde da han var liten, og faren hadde gått bort for fem år siden, rett før han fylte tretti.

Dal trakk pusten langsomt og snudde seg mot kirkerommet. Han visste at det var på tide å sende gjestene hjem. Så skulle han ta seg av Poppy.

*

«Hva har du gjort?» sa Randall da han hadde fått med seg Poppy inn i det lille rommet ved siden av alteret.

Poppy foldet hendene nervøst. Så gikk det opp for henne hva han hadde sagt. Han hadde ikke spurt hva hun visste om dette, men hva hun hadde gjort. Som om hun hadde et ansvar for dette.

Hun så seg over skulderen, som om hun ville finne noen som kunne gripe inn, men kapellet var tomt. Gjestene hadde forsvunnet raskere enn en hadde kunnet se for seg. Etter at Randall med iskald stemme og et tilsvarende kjølig smil hadde informert dem om at bryllupet åpenbart var avlyst, hadde de praktisk talt stormet ut.

Hun hadde ønsket å gjøre det samme, men Randall hadde pekt på henne og gjort tegn til at hun skulle bli. Hun hadde forsøkt å snike seg unna mens han tok farvel med Sophies foreldre og forloverne sine, men han hadde tatt henne igjen og tvunget henne inn i det lille rommet som prestene brukte.

«Hva har du gjort, Poppy?» gjentok han, litt roligere denne gangen. Han var smal i blikket og hadde et sammenbitt, iskaldt uttrykk i ansiktet.

Hjertet hennes hamret. Han var høy, mye høyere enn henne, og hun tok ubevisst et skritt bakover slik at skuldrene dunket mot murveggen. «Ingenting», hvisket hun, fullt klar over at hun var en håpløs løgner. Det var en av tingene Sophie alltid hadde sagt at hun likte ved henne, og det var også dette som hadde gjort at Randall Grant, jarlen av Langston, ansatte henne da hun trengte jobb den gangen for fem år siden. Hun hadde forsikret ham om at han kunne stole på henne.

«Det tror jeg ikke noe på», svarte han. «Jeg prøver en gang til. Hvor er bruden min? Og hva i helvete skjedde nå nettopp? Og hvorfor?»

Poppy sperret opp øynene. Randall Grant bannet aldri. Aldri. Han var alltid disiplinert, behersket og høflig.

Han hadde i hvert fall vært det frem til nå.

«Jeg vet ikke hvor hun er. Det er sant.» Stemmen dirret, og hun krympet seg. Hun hatet at han så på henne som om hun hadde blitt forvandlet til et trehodet troll. «Jeg hadde ingen anelse om at Renzo ville komme stormende inn på den måten.»

Han hevet et øyenbryn. «Renzo», gjentok han ettertenksomt.

Hun ble først varm og så kald idet hun innså hvilken feil hun hadde begått.

Hun skulle ikke ha sagt navnet hans. Skulle ikke ha sagt noe som helst.

«Poppy.»

Hun så på den firskårne haken hans og bet seg i underleppen for å unngå å buse ut med alt sammen. Det kunne hun ikke gjøre. Det ville ikke være riktig overfor Sophie.

Hun prøvde å unngå å få panikk, men begynte i stedet å gråte. Hun følte seg fanget, og når hun gjorde det, sluttet alltid hjernen å fungere, og de forræderske tårene dukket opp.

Det hadde skjedd på skolen. Det hadde skjedd på de fæle sommerleirene, før Sophie hadde reddet henne og invitert henne med hjem til seg i skoleferiene. Poppy hadde trodd at hun hadde vokst av seg panikkanfallene, men plutselig snørte brystet seg sammen, og hun måtte kjempe for å få luft. Det kjentes som om den trange brudepikekjolen skulle kvele henne.

«Jeg tror jeg besvimer», hvisket hun. Hun måtte ha frisk luft, hun måtte ut herfra, måtte bort fra den rasende arbeidsgiveren, umiddelbart.

Randall hevet bare øyenbrynene. «Du besvimer ikke. Du prøver bare å unngå å gi meg et ærlig svar.»

«Jeg får ikke nok luft.»

«Da får du slutte å bable og trekke pusten.»

«Jeg babler ikke …»

«Pust. Gjennom nesen. Ut gjennom munnen. Igjen. Inn. Ut.»

Han kunne ikke være så sint på henne siden han prøvde å få henne til å roe seg ned. Hun ville ikke at han skulle være sint på henne. Hun prøvde bare å hjelpe. Hun ville bare at menneskene hun var glad i, skulle være lykkelige. Gode mennesker fortjente lykke, og både Sophie og Randall var gode mennesker. De var bare ikke så gode sammen. Poppy ville ikke ha sendt den beskjeden til Renzo hvis Sophie hadde vært lykkelig …

Det sved i øynene idet hun senket blikket mot Randalls skjortekrage og prøvde å fokusere på den elegante slipsknuten mens hun pustet inn og ut. Det var imidlertid umulig å konsentrere seg om å puste bevisst når Randall var så nær henne. Akkurat nå utstrålte han en så sterk varme og så mye sprakende energi at hun ikke var i stand til å tenke klart.

Hun måtte tenke på noe annet, ellers ville hun gå helt i oppløsning. Hun lukket øynene og prøvde å late som om hun var tilbake i den lille, trivelige leiligheten sin, krøllet sammen i sofaen i pysjamas, med en kopp te i hånden. Teen skulle være sterk, med mye melk og sukker og …

«Går det bedre?»

Hun åpnet øynene og møtte Randalls blikk. Øynene hans hadde en gyllenbrun farge som Poppy alltid hadde syntes ga ham et litt eksotisk utseende. Nå virket de imidlertid litt vel dyriske. De minnet nærmere bestemt om øynene til en løve, og en sint løve var ikke noe godt selskap. Hun prøvde å undertrykke et grøss. «Kan vi gå ut, er du snill?»

«Jeg må få et ærlig svar.»

«Jeg har jo sagt at …»

«Du er på fornavn med Crisanti. Hvordan kjenner du ham, Poppy?» Randalls stemme ble hardere, lavere.

Han hadde ikke rørt på seg, ikke løftet en finger, men likevel virket det som om han hadde vokst seg større og mektigere. Han utstrålte en så sterk hete at det kjentes som om hun sto ansikt til ansikt med solen. Poppy trakk pusten desperat og kjente den maskuline duften av ham som alltid fikk huden til å prikke. Med ett hadde hun gåsehud på armene. «Jeg kjenner ham ikke.»

Det glimtet til i øynene hans. «Så hvordan kjenner Sophie ham?»

Poppy knyttet nevene så hardt at neglene skar seg inn i håndflatene. Hun måtte være forsiktig. Det var så fort gjort å si noe galt, og hun ville ikke la seg lure til å plumpe ut med noe det ikke var opp til henne å fortelle. For å være ærlig var hun heller ikke helt sikker på hva som hadde skjedd den kvelden i Monte Carlo for fem uker siden. Men det var jo åpenbart at noe hadde skjedd. Sophie hadde ikke kommet hjem den siste kvelden de var der, og da de fløy hjem, hadde hun vært en annen kvinne.

De fleste ville kanskje ikke ha lagt merke til forandringen, men Sophie var ikke bare bestevenninnen hennes, hun var også den søsteren Poppy aldri hadde hatt. På skolen, der Poppy hadde fått friplass, hadde Sophie alltid tatt seg av henne, og nå hadde Poppy omsider fått sjansen til å gjøre gjengjeld. Brevet hennes til Renzo Crisanti handlet derfor ikke om å sabotere bryllupet, men om å gi Sophie en sjanse til å finne ekte lykke.

*

Dal kjempet for å beherske seg. Poppy Marr kunne skrive nittifem ord i minuttet, og hun var i stand til å finne hva det skulle være på skrivebordet eller kontoret hans, men hun var absolutt ikke flink til å holde på hemmeligheter eller lyve.

Det at Poppy nå desperat prøvde å bevare en hemmelighet, fortalte ham det han trengte å vite.

Hun hadde spilt en rolle i denne katastrofen. Hun sto selvfølgelig ikke bak alt sammen, så smart var hun ikke, men hun visste hvorfor og hvordan det hadde skjedd.

«Hent tingene dine», sa han kort. «Vi drar nå.»

«Hvor skal vi?»

«Spiller det noen rolle?»

«Jeg har planer om å dra på ferie. Du har gitt meg fri neste uke.»

«Da hadde jeg jo regnet med å reise bort selv, men siden bryllupsreisen nå er avlyst, er ferien din avlyst også.»

Hun så overrasket på ham mens hun prøvde å få tilbake talens bruk. «Det virker ikke helt riktig», hvisket hun til slutt.

«Det som ikke er riktig, er at du visste om dette med Crisanti og Sophie uten å si noe til meg.» Han så ned i de store, engstelige øynene hennes, uten å bry seg om at det faktisk så ut som om hun kunne komme til å besvime. Tankeløsheten hennes hadde satt fremtiden og tryggheten hans i fare. «Hent tingene dine og møt meg utenfor huset. Vi drar med en gang.»

*

Poppy var så takknemlig for å komme seg ut av det lille rommet og bort fra Randall at hun nærmest løp inn døren til Langston House og opp den store trappen til suiten i tredje etasje som bruden og brudepiken hadde brukt da de gjorde seg klar i dag morges. De andre brudepikene hadde allerede hentet tingene sine, så det eneste som var igjen, var Sophies veske og koffertene som var pakket til bryllupsreisen. Og Poppys bag ved siden av.

Poppy betraktet Sophies elegante kofferter og husket de praktfulle nye klærne de rommet. Klær som skulle vært brukt på den ti dager lange bryllupsreisen til Karibia. En bryllupsreise som nå aldri ville finne sted.

Plutselig sviktet beina under henne, og Poppy sank ned på den nærmeste stolen og la ansiktet i hendene.

Hun håpet virkelig at Randall en dag ville takke henne, men hun hadde følelsen av at det ikke ville skje med det første. I mellomtiden måtte hun hjelpe ham med å ordne opp i alt dette.

Hun var jo flink til å ordne opp. I hvert fall hvis det handlet om forretninger eller papirarbeid. Hun var veldig dyktig når det gjaldt å arkivere, finne igjen ting som var arkivert, bestille reiser og avbestille reiser. Hun brukte store deler av arbeidsdagen på å organisere møter, konferanser, lunsjer, middager og reiser.

Hun klaget aldri. Randall hadde gitt henne noe å jobbe for. Ja, han hadde vært forlovet med Sophie hele tiden, men han var likevel grunnen til at hun hver dag våknet med et smil, ivrig etter å komme seg på jobb. Hun elsket jobben sin. Og hun elsket … Nei, det var et for kraftig uttrykk. Hun forgudet sjefen sin. Randall var utrolig intelligent, interessant og vellykket. Han var også så rolig, og hvis det oppsto en krisesituasjon på jobb, var det som regel han som roet henne ned.

Hun hatet at Randall hadde blitt ydmyket i dag. Det gjorde vondt at hun måtte såre ham, men Sophie elsket ham ikke. Sophie giftet seg bare med Randall fordi familien hennes mente det var bra for forretningene.

«Jeg lurte på hva som tok så lang tid», sa Randall fra døråpningen.

Stemmen hans var hard og iskald. Poppy stivnet, rettet seg opp og tørket raskt tårene. «Beklager. Jeg måtte bare ha et lite øyeblikk for meg selv.»

«Det har du fått. Et fem minutter langt øyeblikk.»

«Jeg tror ikke det var så lenge.»

«Og jeg tror ikke at jeg engang vet hvem du er lenger.»

Hun bleknet. «Det var ikke meningen å være vanskelig.»

«Men du hjelper ikke til heller. Hele staben er nede og prøver å finne ut hva de skal gjøre med alle gavene og blomstene, for ikke å snakke om det monsteret av en bryllupskake.»

«Greit.» Hun reiste seg og gikk mot Sophies kofferter. «Jeg skal bare ta med disse ned.»

«De koffertene er Sophies, ikke dine. Hun kan ordne med bagasjen sin selv.»

«Hun er bestevenninnen min …»

«Det bryr jeg meg ikke noe om.»

«Men det gjør jeg, og som første brudepike …»

«Du jobber for meg, ikke for henne, og hvis du ønsker å fortsette å jobbe for meg, tar du med deg din egen bag og følger etter meg nå. Hvis ikke …»

«Det er ikke nødvendig å komme med trusler. Jeg prøvde bare å hjelpe til.»

«Mrs. Holmes tar hånd om huset mitt.» Han refererte til husholdersken. «Du tar hånd om kontorarbeidet mitt.»

«Jeg tenkte bare at Mrs. Holmes sikkert har mye å ta seg av akkurat nå.»

«Mrs. Holmes er effektiviteten selv. Hun klarer dette helt utmerket.» Han krysset rommet og pekte på en liten, slitt bag. «Er denne din?» Da hun nikket, løftet han den opp. «Da drar vi. Bilen venter.»

Poppy kikket bort på Sophies kofferter igjen, men det var ikke noe mer hun kunne gjøre nå, så hun fulgte etter Randall ut.

Mrs. Holmes ventet på dem utenfor huset. «Du trenger ikke å bekymre deg for noe her, sir», sa hun til Randall.

Randall satte Poppys bag i bagasjerommet og åpnet døren for henne. Hun måtte trekke til seg ballerinaskjørtet i rosa tyll slik at han fikk lukket den igjen. «Dette er en håpløs kjole å reise i», mumlet hun.

«Du kan skifte på flyet.»

«Hvilket fly?»

«Flyet mitt.»

«Men det skulle du jo dra på bryllupsreise med.»

«Ja, men det kan fly andre steder enn til Karibia», sa han tørt mens han satte seg inn bak rattet og løsnet på slipset.

«Burde jeg forresten kansellere bestillingene?»

Han ga henne et blikk hun ikke klarte å tolke. «Jeg mistet kanskje bruden min ved alteret, men jeg er ikke helt udugelig. Siden jeg foretok bestillingene selv, kan jeg kansellere selv også.»

Hun vred på hendene. «Jeg prøver bare å hjelpe til.»

«Det gjør du sikkert. Du er en særdeles hengiven sekretær som alltid er opptatt av mitt beste.»

Den bitende sarkasmen fikk henne til å snappe etter luft. «Jeg har alltid gjort mitt beste for deg.»

«Også i dag?»

«Hva mener du med det?»

«Hva tror du jeg mener med det, Poppy? Har du plutselig blitt usedvanlig flink til å spille dum?»

*

Han hadde mest lyst til å kvele henne. Hun visste mye mer enn hun ville vedgå, men hun var fast bestemt på å spille den rollen hun hadde i hva det nå var for slags plan hun og Sophie hadde kokt ihop.

Han foraktet ikke bare dem, men seg selv også. Han hadde alltid ment at han var flink til å bedømme folk, men det var tydelig at det ikke stemte. Både Sophie og Poppy hadde sviktet tilliten hans.

Han hatet seg selv for at han var så blind og lettlurt.

Faren hans hadde alltid advart ham mot å stole på kvinner, men han hadde himlet med øynene av det. I dette tilfellet kunne det imidlertid tenkes at faren hadde hatt rett.

Dal strammet grepet om rattet mens han kjørte den korte veien til den private flyplassen utenfor Winchester. Det var pent vær, uten at det var altfor varmt. Junidagen var perfekt for et bryllup. I morges hadde alt virket perfekt, helt til det ble forvandlet til et mareritt. Han så for seg overskriftene i avisene neste dag.

I motsetning til Sophie hatet han å være i offentlighetens søkelys og avskydde alt som hadde med sosieteten å gjøre. I hans øyne fantes det ikke noe verre enn det engelske samfunnets fascinasjon for overklasse og adel.

De ti siste årene hadde han gjort alt han kunne for å unngå skandaler, og han var rasende over at han plutselig hadde havnet i rampelyset. Bare tanken på å få kameraer og mikrofoner stukket opp i ansiktet gjorde at han fikk lyst til å slå til noe. Og han som ikke hadde slåss på årevis.

Dal hadde vært en slåsskjempe i oppveksten og hadde til og med vært nær ved å miste studieplassen ved Cambridge etter en spesielt stygg slåsskamp. Det var ikke han som hadde startet den, men det var han som hadde avsluttet den, og verken universitetet eller faren hadde brydd seg om at han sloss for å forsvare morens ære.

Skolen hadde godtatt unnskyldningen hans, men faren hadde ikke vært like enkel å berolige. Han hadde vært opprørt i flere uker, og som vanlig ble raseriet til slutt erstattet av fortvilelse.

Som barn hadde Dal alltid fryktet humørsvingningene hans. Som ung mann hadde han syntes de var helt uutholdelige. Siden det ikke var noen andre som kunne ta seg av jarlen, eiendommene og pengene hans, måtte Dal trå til. Som pliktoppfyllende sønn hadde han ofret sine egne ønsker av hensyn til farens mentale helse og hadde til og med gått med på å gifte seg med jenta faren hadde valgt ut for ham for femten år siden.

Det var enda godt at faren ikke levde lenger. Han ville ikke ha taklet denne ydmykende dagen. Nå kunne imidlertid Dal ordne opp i situasjonen uten å måtte høre på farens klager i tillegg.

Og ordne opp skulle han.

Dal prøvde å se for seg hvor de kunne dra. Han måtte ta henne med til et privat og avsidesliggende sted. Et sted der ingen andre kunne forstyrre dem …

Et sted der han kunne forføre Poppy. Det burde ikke ta så lang tid. Hun kom til å gi etter i løpet av noen dager.

Med ett så Dal for seg det lyserøde slottet i Mehkar, badet i sollyset i Atlasfjellene … Kasbah Jolie.

Han hadde ikke tenkt på morens ørkenslott på mange år, men plutselig sto det lys levende for ham. Det lå avsides til, på en privat eiendom, omgitt av basseng kledd med blå fliser og utsøkte hager med roser og lavendel.

Eiendommen lå en to timers kjøretur fra nærmeste flyplass og fire timer fra hovedstaden Gila. Han hadde ikke vært der siden han var elleve år, og han hadde heller ikke trodd at han noen gang ville dra tilbake dit. Han hadde vært sikker på at det ville gjøre for vondt, men nå følte han seg plutselig veldig fristet. Eiendommen var jo tross alt hans. Fantes det noe sted som egnet seg bedre når han ville forføre sekretæren og gifte seg med henne?

Privatflyet sto allerede klart. Hvis han skulle reise til Mehkar, ville mannskapet måtte skaffe dem en ny flyrute, men det var ikke så mye jobb.

En gang i tiden hadde han følt seg like hjemme i Mehkar som i England. En gang i tiden hadde han foretrukket Mehkar fremfor alle andre steder. Det eneste negative han kunne komme på med denne planen, var at dette ville kunne vekke falske forhåpninger hos bestefaren. I alle disse årene hadde han ventet tålmodig på at Dal skulle komme tilbake. Dal hatet å måtte skuffe bestefaren, men han hadde jo ingen planer om å vende tilbake for godt.